Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Suzanne Enoch: Všude samý Skot

Vydání první

Copyright © 2019 by Suzanne Enoch

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and RevArt7. Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2373. publikaci

Přeloženo z anglického originálu It’s Getting Scot in Here

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press, New York v roce 2019

Český překlad © 2020 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1412-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1413-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Suzanne Enoch

Všude samý Skot

První díl série

Prostopášní Skotové

Věnováno mé mámě,

která si pořád vytrvale kupuje

výtisky všech mých knih, aby bylo jisté,

že si udržím výnosnou práci.

Miluju tě, màthair.

Prolog

Bylo, nebylo – přesněji řečeno, bylo v květnu 1785 – Angus MacTaggert, hrabě Aldriss, odcestoval ze Skotské vysočiny do Londýna hledat bohatou nevěstu, aby zachránil své milované, ale chátrající panství. Aldriss Park byl majetkem MacTaggertovy rodiny už od časů Jindřicha VIII., kdy Domnhall MacTaggert, přestože byl katolík a ženatý, veřejně prohlásil, že Jindřich by měl mít dovoleno oženit se, s kolika děvčaty chce, dokud mu jedno z nich neporodí syna. Aldriss Park byl odměnou čerstvě jmenovaného hraběte za jeho podporu a pochopení.

Následujících dvě stě let Aldriss vzkvétal, dokud nezačal pustnout pod tíhou špatných sklizní, věčně zasahujících Anglánů a jejich nových předpisů a náklonnosti MacTaggertových samotných k pití, hazardu a divokým investicím (včetně projektu jednoho z prvních bicyklů, kde řidič seděl mezi dvěma koly; bohužel postrádal brzdový mechanismus a po sérii nehod bezmála vyvolal válku uvnitř MacTaggertova klanu Rossů).

Když roku 1883 zdědil titul Angus, uvědomil si, že starý hrad potřebuje daleko víc než jen nový nátěr, aby nedošlo k jeho fyzické zkáze a bankrotu. A tak se odhodlal vstoupit mezi nepřátelské Anglány a získat bohatou nevěstu. Angličané už jemu a jeho lidem způsobili v průběhu staletí dost problémů, tak mu můžou sakra jednou pomoct něco napravit.

Druhý den svého pobytu v Londýně se setkal s úchvatnou Franceskou Oswellovou, jedinou ratolestí Jamese a Mary Oswellových, vikomta a vikomtesy z Hornfordu – kteří měli víc peněz než Midas a houf velmi dobrých právníků – na maškarním plese, kam přišel v kostýmu býka a ona jako labuť. Navzdory nelibosti téměř všech obyvatel Mayfairu se do sebe Angus a Francesca okamžitě šíleně zamilovali a o deset dní později se vzali na základě zvláštního povolení.

Týden poté Angus odvezl Francesku na Vysočinu do Aldriss Parku, kde nalezla velmi málo civilizace, velmi mnoho ovcí a manžela, který se radši rval, než tančil; on zjistil, že právníci jejího otce zařídili, aby peníze Oswellovy rodiny zůstaly v rukách Francesky. To vedlo k několika obrovským hádkám, protože nic na světě není výbušnější než spor zchudlého skotského lairda s nezávisle bohatou anglickou dámou ohledně pozemků po jeho předcích.

Během následujících třinácti bouřlivých let panství prosperovalo a Francesca porodila Angusovi tři syny – Colla, Adena a Nialla – a s každým dítětem v ní narůstaly obavy, že tohle není život pro civilizovaného člověka. Chtěla odvézt chlapce zpátky do Londýna, aby získali řádné vzdělání a vedli řádný život, ale Angus to odmítal a prohlašoval, že co bylo dost dobré pro něj, bude dost dobré i pro kluky.

Když roku 1798 přišlo na svět čtvrté dítě, dcera, ocitla se Francesca v bodu zlomu. Žádná její dcera nebude vyrůstat s necivilizovaným akcentem v drsném kraji, kde bude k posměchu řádné společnosti a nebude se hodit za manželku nikoho jiného než pastýře nebo sběrače rašeliny. Angus odmítl pustit chlapce, ale dovolil Francesce vrátit se do Londýna s malou Eloise – pod podmínkou, že bude nadále přispívat na údržbu panství.

Francesca zdráhavě souhlasila, ale vzhledem k tomu, že držela kasu, kladla si vlastní podmínky ve snaze udržet si trochu vlivu na své divoké synky: všichni tři chlapci se musí oženit dřív než jejich sestra, musí si vzít řádné Angličanky a nejméně jeden z nich musí mít za ženu tu, kterou mu vybere ona.

Věděla, že Angus je bude vychovávat, jak se mu zlíbí, ale byly to také její děti, přisámbohu, a hodlala se postarat, aby vedly aspoň trochu spořádaný život podle jejích představ – koneckonců byla dcerou vikomta a od jejích potomků se budou určité věci očekávat. Nehodlala dopustit, aby na ně její londýnští sousedé hleděli jako na nevzdělané divochy, a zůstávala odhodlaná dál figurovat v jejich životě.

Aby si vynutila svou vůli, přesvědčila (nebo spíš přemluvila) Anguse podepsat dohodu, jež obsahovala toto ujednání: jestliže se mladá Eloise MacTaggertová skutečně provdá dřív než některý z chlapců, Francesca ukončí tok veškerých financí na panství. Pokud by vytrvale vzdorovali, zaplatí za to vysokou cenu.

Angusovi nezbylo než souhlasit a vzhledem k tomu, že v době Francesčina odjezdu bylo nejstaršímu Collovi teprve dvanáct a Eloise byla ještě maličké škvrně, klidně by se vsadil, že bude mít čas znovu vyjednávat. Angus a Francesca zůstali manželi, ale ani jeden z nich neustoupil natolik, aby ještě někdy druhého navštívil. Pokud šlo o chlapce, matka je opustila.

Na jaře 1816 obdržel Angus od Francesky dopis oznamující zasnoubení jejich dcery a okamžitě zkolaboval. Doufal původně, že si jeho synové už touhle dobou dávno najdou skotská děvčata a dokáží matce, že nakonec nemůže ovládat jejich životy, ale mládenci byli vzpurní a nedalo se na ně spěchat. Teď už bylo podle všeho pozdě.

Povolal syny ke svému, jak se zdálo, smrtelnému loži a ke všemu se přiznal – že panství financuje Francesca, ke zkázonosné smlouvě a že Francesca natahuje spáry, což označil za typické pro všechny Angličanky a jejich slabošské, ulpívavé, rdousivé povahy. V zájmu majetku a svých nájemců musí mladí muži odjet do Londýna. Ihned. Nemá smysl se zdržovat ani tím, že by ho uložili do hrobu, natožpak po něm drželi smutek, protože Francesca by takové odklady neomluvila a oni se musí oženit dřív než jejich sestra.

Chlapci – teď už dospělí muži – nebyli nijak nadšení náhlým odhalením povinností a pravidel, které na ně uvrhla žena, již si sotva pamatovali. Protože to byli svéhlaví, svobodomyslní a mimořádně hezcí muži, zvyklí dělat si všechno po svém a rozhodně ne se sklánět před požadavky nějaké slabomyslné Angličanky, rozhodli se odjet do Londýna ne proto, aby poslechli, ale aby přechytračili svou matku a zhatili veškeré plány, které s nimi má. A tak, milý čtenáři, začíná náš příběh.

Kapitola jedna

„Cítím hnojůvku až sem.“ Niall MacTaggert zastavil svého hnědáka, valacha Kelpieho, na vrcholku nízkého kopečku. „Při svatém Ondřeji,“ zamumlal a seskočil na zem. Podívaná, kterou měl před sebou – rozlehlá spleť zamlžených, kouřem zahalených ulic, přičemž špice kostelních věží tu a tam představovaly jediné kousíčky, jimž se podařilo vymanit z šedi a zabodnout se do zatažené oblohy – oplývala pachy i zvuky, které ani neuměl popsat slovy. „Viděli jste někdy něco podobného?“

„Ne.“ Jeho nejstarší bratr Coll, vikomt Glendarill, setrval v sedle svého mohutného fríského hřebce Nuckelaveeho, ale předklonil se a zkřížil zápěstí na hrušce sedla. „Hádám, že jsme našli peklo.“

Zatímco civěli na hlučnou, zamlženou bažinu, dojel k nim Niallův druhý starší bratr Aden. „Najít si tady nevěstu není první věc, co mě napadá,“ poznamenal a poplácal svého ryzáka, plnokrevníka Lokiho, po plecích. „Hádám, že bychom měli zachránit naši sestru z tohohle morového hřbitova a vyrazit na Vysočinu.“

„A poslat ji do kláštera,“ dodal Niall. „Jestli jí dokážeme zabránit ve vdavkách, nemáme důvod nosit pugéty a číst básně nějaké mdlé anglické skleníkové květince.“

Takový plán už navrhoval, ale Coll ho přehlasoval a trval na tom, že by všichni tři spojenými silami měli přesvědčit Francescu Oswell-MacTaggertovou, aby smlouvu roztrhala. Coll odjakživa upřednostňoval boj, přímou konfrontaci před delikátností nebo lstí. A jeho metody byly obvykle úspěšné – hlavní důvod, proč Niall a Aden souhlasili, že to zkusí.

Niall se otočil a zjistil, že čtveřice předjezdců a dva valníky zavazadel, které je doprovázejí, už jsou na dohled. Celé to vypadalo působivě, což byl účel; všem bylo známo, že žádný Anglán daleko necestuje, aniž by ho doprovázela polovina jeho pozemských statků. Teď však musel brát v úvahu, že nutnost znovu to všechno balit by značně zpomalila jakýkoli útěk, o který by se snad pokusili. Ovšem na druhé straně, vždycky si můžou nechat vycpat jiného jelena, kdyby tu museli nechat toho, kterého si vezou s sebou.

Většina ostatního nákladu byla téměř stejně zbytečná. Nicméně Francesca tvrdila, že touží po přítomnosti svých synů. Inu, jsou tady. Všichni tři. A ani jeden nemá náladu spolupracovat. Niall vložil nohu do třmenu a znovu nasedl na Kelpieho, zatímco se jeho bratři vraceli po vymleté, blátivé cestě k valníkům. Londýn. Radši by přebrodil rašeliniště, než aby strávil hodinu v Londýně. Tatík však podepsal nějaký papír a pak po sedmnácti letech odmítl vstát z lůžka – podle svého tvrzení z úmrtního lože – aby se přidal ke svým synům a diskutoval o tom. Angus MacTaggert, hrabě Aldriss, hlučný obr a skotský válečník, se zjevně příliš bál své odloučené manželky, než aby opustil své panství a spočinul na ní pohledem. Ne že by to Angus někdy přiznal.

Za slunného dne, pokud tu něco takového existovalo, by duby a jilmy roztroušené podél cesty mohly skýtat příjemný stín. Dnes hlavně budily v Niallovi stesk po borovicích a členitých, zasněžených vrcholcích Vysočiny. Kristepane, opravdu uplynulo teprve pět dní od chvíle, kdy je viděl naposled? Bylo tu tepleji, nebo aspoň vítr, i když v něm bylo cítit déšť, nebyl tak mrazivý, až to člověku pronikalo do kostí.

Zařadil se vedle Adena, Coll na svém ohromném černém válečném oři byl pár kroků před nimi. Jízdní doprovod sloužil spíš jako podívaná než co jiného; pochyboval, že by se nějakému zatracenému anglánskému lapkovi chtělo přepadnout bratry MacTaggertovy. Přesto se musel někdo loudat za valníky a chránit vycpaného jelena a jejich holicí soupravy. Velkolepý příjezd nic nezmění na faktu, že opustili churavého otce a rušnou sezonu bahnění ovcí a setí obilí, že museli odložit Skotské hry, jež byly červnovou tradicí už dvě stě let, a desítky dalších věcí, jimiž bylo třeba se zabývat. A taky pěkné hejno mladých dam, které budou želet jeho nepřítomnosti.

„Víš přece, že když takhle zkameníš, stovka děvčat zahyne smutkem.“

Niall vrhl na Adena pohled úkosem. „Jestli budu nucený oženit se s nějakou našpulenou květinkou z jihu, ta stovka děvčat zahyne smutkem a navíc osamělostí. Dokonce i ty, co pronásledují tebe, by se mohly třeba i celou minutu mračit, až se dočtou o tvých oddavkách.“

„Nepodceňuj to, jak Coll vůbec není nadšený z toho, že by mu nevěstu vybírala Francesca.“

„Ano. Chvála ďáblu, že si vytáhl nejnižší kartu. Překvapuje mě, že mu ještě zbyly nějaké zuby při tom, jak jimi už pět dní skřípe.“

S letmým pohledem na bratrova záda vytáhl Aden z kapsy kabátu balíček karet a jednou rukou ho zamíchal. „Hádám, že za nás bude bojovat usilovněji, když má sám na krku smyčku.“

Pobavený výraz, který letmo přelétl Adenovou tváří, když strkal karty zpátky do kapsy, mohl znamenat pouhou pochvalu za vtip, anebo mohl být také jedním z jeho vzácných přiznání ke lsti. Ať tak nebo tak, Niall byl zčistajasna rád, že není v kůži současného vikomta Glendarilla. Bylo už tak dost děsivé mít přikázáno vybrat si anglánskou nevěstu; aby mu děvče, s nímž se má oženit, vybírala žena, kterou sedmnáct let neviděl, to už by stačilo, aby uvažoval o útěku do kolonií bez ohledu na to, jaké následky to bude mít pro Aldriss Park.

Roztroušené farmy vystřídaly hustě napěchované obchody, podniky, hotely, hostince, nevěstince, taverny a majestátní domy, tyčící se z mlhy jako obří strmé rokle a sahající do půl cesty k obloze. Spolu s budovami se dostavili lidé, pokřikující se stovkou různých akcentů a v několika jazycích, nabízející pomeranče, ryby, paštiky, zboží z dalekého Orientu a sami sebe. Tak tohle byli ti civilizovaní, co se otáčeli a zírali na trojici jezdců, když je míjela – jako by horalé byli cizokrajní ptáci. „Je to blázinec,“ zahučel a přitáhl Kelpiemu uzdu, aby se vyhnul téměř na kost vyhublému děvčátku, které v podřepu sbíralo do vědra koňský trus.

„Co je při svaté Markétě tohle?“ Aden ukázal koncem otěží k nároží ulice.

Niall sledoval zrakem gesto a zpozoroval vysokého, hubeného muže oděného v citronově zelené kazajce tak těsné, že nemohl zvednout paže výš než do úrovně loktů. Cípy límce košile, bílé a tuhé, se mu zarývaly do ušních lalůčků a blond vlasy měl nakadeřené víc než ovčí rouno. Kalhoty měly barvu paví modři, vesta byla žlutě a zeleně vzorovaná a černé holínky, které měl na nohou, se leskly jako vodní hladina a podpatky u nich byly vysoké jako koňská kopyta. „Jednoho takového jsem viděl v módním katalogu, co měla Eppie na nočním stolku,“ odpověděl Niall. „Tomu se, Adene, říká dandy.“

„Jsem tak ohromený, že se tě ani nezeptám, cos dělal v ložnici Eppie Androwové. Dandy. Myslíš, že může chodit?“

„Jestli dělá dost mrňavé krůčky, tak ano. A víš zatraceně dobře, co jsem dělal v Eppiině ložnici. Je mi čtyřiadvacet, ne jedenáct.“

Coll před nimi nahlížel do složeného papíru, pak zamířil rovnou do užší, klidnější ulice. Domy tu byly větší a neměly společné zdi, zato víc oken a vzadu úhledné zahrady. O pár ulic dál už měly domovy krátké příjezdové cesty, zastřešené vchody, aby se dalo vystoupit z kočáru a nezmoknout, a zahrady vzadu lemovaly stáje.

Ačkoliv byl Coll zpočátku proti, vzkázali předem, že MacTaggertovi bratři cestují do Londýna. Niall chápal výhody toho, kdyby Francescu Oswell-MacTaggertovou překvapili, zaskočili a možná i vyděsili natolik, aby tu zatracenou smlouvu roztrhala. Na druhé straně poslala dopis s oznámením Eloisina zasnoubení, takže bude mít celkem jasnou představu, že její synové dřív nebo později dorazí. A jeho osobně nijak nelákala představa noclehu ve stáji, protože pro ně nebudou připravené pokoje.

Klusali podél malého parku, kde si hrála mrňata v šatičkách s volánky nebo v krátkých kalhotkách spolu se ženami oděnými v čepečcích a usedlých šatech – chůvami, jak se domníval – a pak je Coll vedl do další ulice. Teď je obklopoval labyrint popínavých růží a litinových bran, ne tak namačkaných k sobě jako v okolních ulicích, ale stejně tísnivých. Když Coll konečně zastavil Nuckelaveeho, Niallovi se poněkud ulevilo; uměl si představit peklo, kde člověk donekonečna projíždí ulicemi přecpanými květinami a hledá hospodu, která se nikdy neobjeví.

„Tady,“ zabručel laird Glendarill s pohledem upřeným na majestátní šedý dům na pravé straně.

„Napiš mi adresu, než odtud zase vyjdeme,“ požádal Aden. „Jinak to už nikdy nenajdu.“

„Při troše štěstí budeme zpátky doma dřív, než se to naučíš nazpaměť,“ opáčil nejstarší bratr a pobídl velkého černého válečného oře na půlkruhovou příjezdovou cestu. „Zdravíme dům!“

Domovní dveře se otevřely. Z domu před nimi začali vybíhat sloužící, služky a kuchyňské pomocnice i lokajové si halabala upravovali čepečky a kabáty, jak se hnali ze dveří. Niall krušných šest vteřin uvažoval, zda nezapálili dům a neprchají, aby si zachránili holý život, ale pak mu došlo, že se řadí do dvojstupu po obou stranách dveří. Rychle počítal – bylo jich patnáct. S takovým množstvím sloužících si člověk ani nemusí sám držet kapesník, když smrká.

„Vysloužili jsme si přehlídku,“ konstatoval Aden. „Myslíš, že to dělají pokaždé, když se někdo přiblíží k domu?“

Niall potlačil úsměv. „To by mi nepřipadalo moc praktické, ale Angličané jsou každopádně dost velcí blázni.“

Muž s úzkými rameny, oděný nanejvýš po gentlemansku, se uklonil, když se všichni tři seřadili v sedlech vedle sebe. „Vítejte v Oswell House, lorde Glendarille, pane Adene, pane Nialle.“ Ostatní sloužící se v řadě uklonili a udělali pukrlata ve velmi působivém unisonu. „Lady Aldrissová vás očekává uvnitř.“

Za nimi zahnul na příjezdovou cestu první valník a zastavil, druhý hned za ním. Charles a Wallace, dva muži sedící vedle vozků a přivezení pouze pro jeden účel, vstali a vytáhli zpod dřevěných sedátek dudy. Na Collův pokyn a po několikerém falešném zakvílení, aby se měchy naplnily vzduchem, spustili naplno „The White Cockade“. Teď už to působilo jako pořádné uvítání.

Niall sesedl a předal Kelpieho otěže ohromenému mládenci v livreji stájníka. Okna sousedních domů se začala otevírat, služky a lokajové a každý, kdo byl na doslech, se snažili zjistit, co dělá takový hluk. Ještě před prvním refrénem se shromáždil na ulici za nimi dav, tleskající do rytmu rejdováku.

„Hádám, že jsme moc nastrojení,“ poznamenal Aden, když předával Lokiho dalšímu stájníkovi.

Při svatém Ondřeji, v Oswell House jako by měli jednoho pacholka pro každého koně ve stáji. „To byl účel, ne?“ Niall si narovnal plášť z liščí kožešiny a zařadil se k bratrům. Šarlatový tartan s výraznými liniemi černé a zelené, barvami Rossova klanu, musel být určitě nejvelkolepější a nejzářivější z celé Vysočiny. A protože všichni tři muži přesahovali výškou metr osmdesát, rozhodně se nedali přehlédnout – ani splést s někým, kým nebyli.

„Nepůjdete…“ Majordomus si odkašlal. „Nepřejete si vstoupit dovnitř?“ opakoval hlasitěji.

„Ještě nezahráli ‚Killiecrankie‘,“ opáčil Coll. „A nepředstavil jste nás všem těm lidičkám, co se tak pěkně seřadili, aby nás pozdravili.“

Protože Niall nespouštěl oči ze dveří, uviděl Francescu Oswell-MacTaggertovou, hraběnku Aldrissovou, jen co vyšla z šera. Bylo mu teprve sedm let, když ji naposled spatřil, ale poznal by ji mezi stovkami jiných. Ano, černé vlasy jí prokvetly šedí a andělská tvář, kterou si vybavoval, se trochu rozšířila, ale byla to ona. Po pravdě řečeno, jediné, co nečekal, bylo, že bude tak… droboučká. Temenem hlavy mu sahala sotva k rameni.

Pomalu vyšla ven a zastavila se přede dveřmi. Její tmavě modrá toaleta by ve slunečním svitu nejspíš jiskřila, ale dnes slunce nesvítilo. „Jak vidím, nebudu muset informovat sousedy, že přijeli moji synové,“ pronesla hlasem s tím klidným, sofistikovaným akcentem, který mu jako škvrněti připadal velice exotický. Teď zněl pouze anglicky. Na rozdíl od jeho. „Děkuju vám za to.“

„Ano, jsme tady,“ přimhouřil oči Coll. „Díky vašim výhružkám, Francesco. Podařilo se vám dostat tátu na smrtelné lože a mě odvést od oprav odvodňovacích stružek, ale přivedla jste nás sem z Vysočiny.“

Ruka jí vylétla k hrdlu a k jemnému zlatému náhrdelníku, pak ji zase spustila. „Váš otec zesnul?“

„Touhle dobou už možná ano. Museli jsme přísahat, že neprodleně vyrazíme na jih, abychom neriskovali zkázu Aldrissu, takže nemáme zdání, jak to je. Pogan – náš majordomus, pokud jste nezapomněla – nám má vzkázat.“

„Nezapomněla jsem na Pogana,“ odpověděla. „Ani na Angusovu nelásku k Londýnu. Dokud nedostanu jiné zprávy, budu považovat jeho žertíky se smrtelným ložem právě jen za to – za žert.“ Zamnula si ruce, nadechla se a ustoupila ke straně dveří. „A teď. Vzhledem k tomu, že budoucnost Aldrissu záleží na tom, zda splníte má přání, přeju si, abyste šli dovnitř.“

Niall vrhl kradmý pohled na Colla a Adena. V devětadvaceti letech si současný vikomt Glendarill a budoucí hrabě Aldriss pamatoval Francescu nejlépe; bylo ...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Prolog

Kapitola jedna