Zdeněk Žemlička

VLČICE A DĚTI NOCI

(část druhá)

Zdeněk Žemlička

VLČICE

A DĚTI NOCI

(část druhá)

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Zdeněk Žemlička, 2012 (2011)

Cover and layout © Jiří Petráček & Lukáš Tuma, 2012 (2011)

Published by Nakladatelství Epocha, s. r. o., 2012

ISBN (e-pub) 978-80-7425-841-1

ISBN (mobi) 978-80-7425-842-8

13.

NABÍZÍM TI MÍR

Sníh se třpytil ve svitu měsíce a Kroana běžela vytrvalým klusem stále vpřed po stopě jelena. Za sebou vnímala šustot tlap své malé smečky, svého muže a dcery. Za dva týdny v divočině se Siarka zocelila a z rozmazlené a znuděné holčičky se pomalu stávala lovkyně. Jistě, její největší kořistí byla zatím jen příliš odvážná kuna, avšak byla na ten úlovek pořádně hrdá. A přesně toho chtěla její matka dosáhnout.

Nyní však vyrazili za větší zvěří. Osamělý paroháč bude za chvíli běžet o život. A bude nejspíš běžet marně. Ke Kroaninu čenichu dolehl jeho pach. Vyrazila trochu rychleji a doufala, že jim to vlče bude stačit. Po chvíli konečně zahlédla mračno sněhu, zvířeného kopyty prchajícího jelena. Vlkodlaci zavyli. K jejich úžasu z lesa zazněla odpověď. Kroana periferním zrakem zahlédla siluety dvou vlků po levici. Byli nádherní, ačkoliv ne tak velcí jako ona či Fabius. Jejich šedá srst se třpytila v záři měsíce. Očividně s nimi soupeřili, kdo dříve dostihne kořist, leč agresivně se nechovali.

Jelen mezitím vběhl do lesa. Byl to mladý kus, starší a zkušenější jedinec by to nikdy neudělal, naopak by se dál držel na otevřené pláni. Nyní kličkoval mezi stromy, občas narazil parožím do větve, těžce se prodíral křovím a to vše ho zdržovalo. Nakonec se musel obrátit, aby čelil přesile čtyř dospělých šelem. Vlče pro něj nepředstavovalo nebezpečí.

Ani jedna z dvojic vlků závod nevyhrála, zuřivě funícího paroháče doběhli ve stejnou chvíli a svorně ho obklíčili. Pak Kroana zaznamenala Siarku, jak se bezhlavě vrhá vpřed. Varovně vyštěkla, leč bylo pozdě. Kopyto zasáhlo její dceru do žeber. S bolestným kňučením odlétla a zabořila se do sněhu. Vlkodlačice věděla, že se ze zranění zase rychle dostane, avšak jelen, povzbuzený dílčím vítězstvím, na vlče zaútočil. Kroaně nezbylo, než se postavit tváří v tvář špičatým parohům, a v duchu se připravila na bolest.

V té chvíli jeden z cizích vlků napadl paroháče zezadu a zahryzl se mu do kýty. Tím se mu podařilo útok odvrátit. Vzápětí Fabius s dunivým zavrčením dopadl na hřbet zvířete a vahou svého mohutného těla jej srazil do sněhu. Druhý z cizích vlků přiskočil a bezmocnému králi lesa se zakousl do šíje. Krev kropila sníh i keře. Jelen už neměl naději, vlčí tesáky ho rvaly ze všech stran. Kroana se přidala také, hltajíc krvavé kusy masa z dosud živé a zmítající se kořisti. Nemohla se ubránit opojnému pocitu.

Náhle se zarazila a po očku sledovala dva cizí vlky. Až nyní jí došlo, že nežerou; pouze chlemtali krev prýštící z ran. Avšak vlčí mozek odmítal zpracovat tento zvláštní poznatek. Jakmile krev přestala téci, obě šelmy se zvedly a odklusaly do lesa. Kroana za nimi chvíli hleděla, dokud je nepohltila tma. Když se vlkodlaci nasytili, ještě chvíli u ožrané mršiny odpočívali, nakonec se však vydali domů. A domov, to byl starý srub, v němž kdysi žila s Kristomem. Teprve zde se proměnili a Kroaně konečně svitlo.

„Fabie, to nebyli vlci.“

Tázavě na ni pohlédl.

„Copak jsi to neviděl? Nežrali maso, jen krev. Lovili jsme s kikimorami.“

„Hm…, nebylo to špatné,“ zasmál se. „Ostatně, jedna z nich tě uchránila před pořádným bodnutím, pokud se nemýlím.“

„Nemýlíš,“ řekla zamyšleně. „Myslíš, že teď už vědí, že nejsme obyčejní vlci?“

„Řekl bych, že ano, pokud nejsou hloupí. Takže máme sousedy. Co s nimi chceš dělat? Zabít je?“

Kroana ještě chvíli přemýšlela, ale pak se otočila k Siarce.

„V pořádku?“ zeptala se.

„Bolí to,“ fňukla dívenka, tisknouc si bok.

„To přejde,“ konejšil ji Fabius. „Za pár dní budeš v pořádku.“

„A hlavně nebreč,“ zamračila se matka. „Víš, jak to nesnáším.“

„Sama někdy pláčeš,“ namítla Siarka.

„Jenže to je z jiných důvodů, moje milá. Nikdy nebrečím proto, že mě něco bolí. Tak se koukej sebrat. Měla sis dávat větší pozor, říkala jsem ti, ať se držíš zpátky.“

„Nebuď na ni tak přísná,“ zamručel Fabius.

„Ale! Ty už jsi nějaké děti vychovával?“

„To víš, že jo.“

„Tos mi neřekl.“

„Bylo to dávno.“

„Jak dávno?“

„Do háje, co rejpeš? Asi padesát roků, tak neblbni. A nebyly moje, patřily ženě, se kterou jsem tehdy žil. Ptám se: co s těmi vapery?“

„Přemýšlím.“

„Přemýšlíš? Spíš se hádáš.“

„No dobrá. Možná je to příležitost. Najdu je a promluvím si s nimi.“

Očividně se mu to nezdálo.

„Měl bych jít s tebou.“

„Neměl. Stejně, jako my víme o nich, vědí oni o nás. Kdo ví, co se jim honí v hlavě. Siarku s sebou tahat nemohu a někdo musí zůstat s ní. Musím jít sama.“

„Nelíbí se mi to,“ mračil se.

„Mně taky ne, jenže jinak se to udělat nedá. Neboj, já to zvládnu.“

Oblékala se do kožených kalhot, košile a kabátce. Opásala se a vzala si meč.

„Nepůjdeš tam ve vlčí podobě?“ podivil se.

„Jistě. A až s nima budu jednat, budu nahá, že?“

Fabius pokývl hlavou.

„To máš pravdu. Ale nemusíš to říkat tak kousavě.“

I když už byla na odchodu, zastavila se.

„Promiň,“ řekla. „Asi mám složitou povahu. Být vlkem je jednoduché. A když se pak vrátím do lidské podoby, nějak se nemůžu sama se sebou srovnat.“

Přistoupil k ní, vzal ji do náruče a políbil.

„Miluju tě. Vrať se mi. Nechceš si vzít naostřený kůl?“

„To by mohli chápat hodně blbě, nemyslíš? Meč… pro ně nic není.“

Chtěl se jí zeptat, proč si ho tedy bere, ale pak si to rozmyslel a nezeptal se už na nic. Jenom ji pohladil a díval se za ní, dokud se mu neztratila mezi stromy. Venku svítalo. Vrátil se do srubu a zavřel. Potom přiložil do pícky a rozfoukal oheň.

„Máma mě nemá ráda,“ prohodila za ním Siarka.

„Povídáš nesmysly. Má tě ráda.“

„A jak to víš?“

Obrátil se k ní.

„Když tě ten jelen nakopl, tak ses svíjela bolestí a co se děje kolem, tos vůbec nevnímala. Ale já ano. Šel po tobě. Teda ten jelen, abys rozuměla. Šel po tobě parohama. A víš, co udělala máma? Postavila se před tebe, čelila těm parohům a ani se nehnula. Klidně by se na ně nabodla, jen aby tě ochránila. Tak už nikdy nepovídej, že tě nemá ráda, ty nevděčné vyžle. Miluje tě, že si to ani nedovedeš představit.“

„Když jsem byla malá, tak mě opustila,“ fňukala Siarka.

„To nebylo proto, že by tě nemilovala.“

„Tak proč? Víš to?“

„Nevím. Ale tuším. V jejím životě byl muž. A toho muže prostě milovala o malinko víc než tebe. Ale až budeš velká a najdeš si chlapa, tak to pochopíš.“

„Nikdy ho nebudu milovat víc, než svoje děti,“ řekla zatvrzele.

„To si povíme, až k tomu dojde.“

„Tebe máma miluje taky víc, než mě?“

„To nevím. On byl zkrátka její první.“

„Já si ho pamatuju. Byl starý a ošklivý.“

„Možná. Ale byl první. Někdy mu závidím.“

* * *

Kroana se vrátila na místo nočního lovu a pak už jen sledovala stopy. Ty na sněhu byly již málo čitelné, poněvadž vál silný vítr, sněhu vlastně nebylo mnoho a netvořil ani souvislou pokrývku. Avšak ona dokázala vidět i to, co by člověk přehlédl. Pár šedých chlupů na kůře dubu. Narůžovělý sníh v místě, kde kikimora čichala zkrvaveným čenichem. Šlahoun ostružiny povytažený ze závěje. Jinde napůl zavátou stopu kikimor překřížily otisky lišky a bylo vidět, že se liška na chvíli zastavila a čichala v tom místě. Zajíc. Běžel o kus dál, zase se rychle otočil a pelášil na stranu, odkud původně přiběhl. Krom toho i vlkodlačice měla dobrý čich, a když si opravdu nevěděla rady, protáhla obličej do mordy a nasávala pachy.

Před polednem se zastavila. Stopa tu končila. Marně se rozhlížela, vypadalo to, jako by se obě kikimory vypařily. Nebo spíše odlétly. To bylo možné. Na jednom místě byl sníh zdupaný, dokonce zde rozpoznala otisky podobné lidským, avšak dál nebylo nic. Pak náhle zaslechla smích. Zněl ze země!

„Ale no tak sestro, myslel jsem, že jsi chytřejší. Pojď dolů k nám.“

Trochu zahanbeně zvedla poklop skrytý pod navátým sněhem a pohlédla do díry pod ním. Byla to vlastně zemnice a kikimory seděly na jejím dně. Seskočila dolů a ostražitě si je prohlížela. Bylo tu šero, přesto viděla dost jasně na to, aby ho poznala. Ano, byl to ten, který se tam u černé skály proměnil ve vlka a zakousl muže, jenž předtím zabil Gudrun. Druhá kikimora byla plavovlasá dívka skoro dětského vzhledu.

„Opět se setkáváme,“ řekl vaper s poněkud křivým úsměvem. „Chceš nás zabít? Na to ocel vážně nestačí.“

„Zatím to nemám v úmyslu,“ odvětila Kroana.

„Tak se u nás posaď,“ vybídl ji. „Možná bychom se měli představit. Já jsem Khan. A tohle je moje sestra i družka Lilit. A ty jsi kdo?“

Lilit! Lilit! Zase to neblahé jméno. A Khan? To zní jako to jméno Kain z té pověsti, kterou vyprávěl Fabius.

„Kroana. Jsem vlkodlak, dcera Belovese a Breny.“

„Nevím, kdo je vlkodlak,“ řekl. „Jen cítím, že jsi nám nějak podobná. Ve světě stínů máš podobu vlka, ale vidím i tvůj lidský stín.“

„Vlkodlak je tvor, který vypadá jako člověk, ale může se měnit ve vlka.“

„To dokážeme i my. V čem je tedy mezi námi rozdíl?“

„Určitý je. My můžeme žít s lidmi. Nepijeme krev… a už vůbec ne lidskou.“

„Takže chceš říci, žes nikdy člověka nezabila?“

„To netvrdím. Dokonce jsem jich zabila mnoho. Ale jiní lidé jsou mí přátelé.“

„A ta, která si říkala Gudrun a zemřela dřív, než by poznala své pravé jméno, byla také tvá přítelkyně?“

„Ano. A velmi dobrá. Vychovávala a chránila mé dítě.“

„Takže máme něco společného. Přátele. Nechápu tedy, proč nás zabíjíte.“

„Vy jste začali. Nebo chceš tvrdit, že jste nezabili žádné lidi?“

„V tom nebyl úmysl. Žijeme v lese a postačí nám krev zvířat. Ale víme, že když někoho vysajeme a pak… Jenže to bych ti prozradil příliš mnoho. Prostě máme moc učinit z člověka jednoho z nás. Někdy se to povede a někdy ne. Smrt takových lidí je… nechtěná. A někdy se to podaří a potíže nastanou potom. Jako s Asmodajem. Původně se jmenoval Ruperich. Jenže místo aby zůstal s námi, vydal se zpět mezi lidi. A to není dobré. Příliš velké pokušení. Vysát a zabít člověka je tak snadné. Nakonec se vrátil k nám i s družkou. Jenže ona ho nechtěla, pořád se vracela k lidem a někde se toulala. Ale to už je jedno. Co tedy chceš?“

Kroana váhala, co vlastně odpovědět. Místo toho se jen rozhlížela. Zemnice nebyla nijak vybavená, prostě jen díra zakrytá dřívím, chvojím a mechem, dlouhá i široká snad dva sáhy. Ani stopa po nějakém umění nebo kultuře, ba ani žádné věci tu nebyly. Nehořel zde oheň a oba vapeři byli nazí. Přesto očividně netrpěli zimou. Vlkodlačice natáhla ruku k Lilit.

„Mohu?“ zeptala se.

Kikimora přikývla a Kroana si sáhla na její paži. Byla studená. Bylo to jako dotýkat se žáby nebo mloka, jen s tím rozdílem, že pokožka vaperky byla dokonale suchá. Dokonce sušší, než jakou mívá člověk. Opravdu jsou vlastně mrtví? Potom však náhle ucítila podivné teplo, jež z té ruky sálalo.

„Vím, co si myslíš,“ řekl Khan. „Že nejsme živí. Ale co je to tedy? Hýbeme se, lovíme, nenávidíme… a možná i milujeme. My žijeme, Kroano, nejsme mrtví. A pokud jsme nemrtví, pak to znamená, že jsme smrti vzdáleni více, než lidé nebo jiní tvorové. Milujeme život mnohem vášnivěji, než si vůbec dovedeš představit.“

„Já vím,“ řekla.

„Jak tohle můžeš vědět?!“ vykřikla zlobně Lilit. „Nejsi jedna z nás!“

„Vím to, protože jsem viděla umírat Gudrun. Viděla jsem to… a cítila.“

„Počkej,“ zarazil Khan svou sestru, jež se chystala ve své zlobě pokračovat. „Vysvětlím jí to… a ty se uklidni. Je dobře, že aspoň trochu tuší, nemyslíš? Poslyš, Kroano, to, cos prožila u své umírající přítelkyně, my cítíme ještě mnohem více. Je to bolest tak velká, že žádná z živých bytostí ji nemůže poznat. Potvrdili nám to ti, kteří dříve byli lidmi. Tenhle žal cítíme i na velikou dálku. Je to jako vlna, když se spustí přívalový déšť a potok se vylije z břehů. Je to jako lesní požár v suchém létě. Když umře jeden z nás, trpíme. Je to možná právě proto, že žijeme silněji. Teď o nás víš dost. Co tedy chceš?“

„Zatím jen mluvit,“ řekla vlkodlačice. „Mluvit o tom, kdo jste. Chtěla bych vás poznat. Pochopit.“

„Nemůžeš nás pochopit. Leda by ses stala jednou z nás, dcerou noci,“ vložila se do hovoru o poznání mírnějším tónem Lilit. „Ale možná…“

Zarazila se, očividně přemítajíc, jak se vyjádřit.

„I chápání má různé stupně,“ ozval se Khan. „Řekněme, že Kroana nás chce pochopit podle vlastních možností.“

„Možná k sobě nemáme tak daleko,“ řekla váhavě vlkodlačice. Váš otec byl z naší krve. Vlkodlak.“

„To je zajímavé. Znala jsi ho, Kroano? Můžeš nám o něm něco říci?“

Ta otázka ji velmi zaskočila.

„O vaší matce nechceš vědět?“ zeptala se vlkodlačice.

„O té už vím. Ti, kteří dříve bývali lidmi, o ní mluvili. Nemusíš se obávat, že se nás to dotkne. Víme, že to byla bestie posedlá krví. Nyní je z ní démon, který žije ve světě stínů. Ale o našem otci nám pověz.“

Kroana přesto ještě chvíli váhala. Ano, mohla by říci, že Křivák byl zbabělec, lhář a podvodník. Ale komu by taková pravda prospěla? A je to nakonec celá pravda?

„Tak dobře,“ povzdechla si. „Hovoří se mi o něm těžko, protože jsem ho neměla ráda a on mi způsobil mnoho zlého. Jenže… možná byl takový právě proto, že ho neměl rád nikdo. Dokonce ani ti, které sváděl svým lhaním. Báli se ho, vzhlíželi k němu s obdivem, plnili jeho příkazy, ale nakonec ho opustili. Ani vaše matka k němu nic necítila, jen ho zneužívala. Většina vlkodlaků jím pohrdala a dala mu jméno Křivák. Byl sám. Nikdo nechce být sám. Kdyby nebyl sám, možná by se stal velkým mužem, vůdcem druhých.

A co se týče vaší matky, za svého lidského života byla vědmou. Opravdu mocnou vědmou. Znala mnohá tajemství. Ano, dá se říct, že měla větší poznání, než člověk může unést. Nedokázala se vyrovnat s neúspěchem. Příčinou jejího pádu byla nenaplněná věštba. Netuším, proč se z ní stala striga. Pak už v jejím životě byla jen krev a smrt. Nedávej nám ani lidem za vinu, že jsme ji zabili. Nebylo jiné východisko. I lidé truchlí pro smrt svých blízkých a ona zabíjela tolik, že to bylo k nesnesení.

Teď víš všechno, Khane. Ptáš se, co chci. Já ale nevím, co chcete vy. Říkáš, že vaše matka je démonem, takže se s ní stýkáte. Posloucháte ji? Co vám říká, k čemu vás nabádá? Chce se pomstít? Chce, abyste pokračovali v jejím díle zkázy? Počkej, nepřerušuj mě. Lidé z vás mají strach. A tahle země už si užila hrůzy až dost. Vím, ne všechno byla vina té démonky. Měla mnoho služebníků z řad lidí, kteří ji poslouchali a páchali strašlivé skutky. Vraždili, loupili a dokonce jedli lidské maso. Chceš, aby to všechno pokračovalo? Lidé si to nenechají líbit. A Alana, ta šamanka, stojí na jejich straně. Je připravena vás vyhubit.

A přece jsou někteří, co se vás zastávají. Chtěli by, aby to všechno skončilo. Nabízím ti mír, Khane. Jenomže ten mír musí mít podmínky. Hlavní z nich… konec zabíjení lidí. Vaše matka je důkazem, že se můžete množit i jinak, než tak, jak to děláte. Můžete plodit děti… a ty dospívají velmi rychle, jak je vidět na vás. Je vám rok a půl, moje dcera byla v takovém věku teprv batole.“

Mlčel. A nejspíš přemýšlel, zato Lilit sledovala Kroanu opět s tím zlobným výrazem ve tváři. Dokonce i otevřela ústa, leč bratr ji sjel káravým pohledem. Po chvíli však promluvil on sám:

„Velice se mýlíš, Kroano, když si myslíš, že nás můžete vyhubit. Jistě, první bitvu jste vyhráli, moc té šamanky nás zaskočila. Jenomže i my ovládáme jistá kouzla. Minulý rok utekly do lesů mnohé čarodějky a vědmy… před zlobou lidí. Už jsem s nimi mluvil. Pokud to bude nutné, pomohou nám. Některé dokonce touží stát se dětmi noci. Jestli na jaře vypukne válka mezi námi a lidmi, bude to pro vás mnohem těžší a krvavější, než si myslíš. Bude to vyrovnaný boj. Čáry proti čárům, vaše lidské zbraně proti zubům a drápům. A navíc… my známe divočinu lépe než jakýkoliv člověk.

Ano, máš pravdu. Mír musí mít své podmínky. Konec zabíjení lidí… a konec zabíjení dětí noci. Už nikdy nechceme slyšet žádné ,shoř‘. Potíž je v tom, že pochybuji, že tohle dokážeš zajistit. Ty přece nejsi královna. Navíc lidé často neposlouchají ani své krále. A když jim král přikáže, aby nás nechali na pokoji, vezmou potají naostřené kůly a budou zabíjet spící děti noci. A když jim to oplatíme, budou křičet a stěžovat si králi. Potom král buď vytáhne a bude nás zabíjet…, nebo jej lidé svrhnou.“

„Mohla bych ti oplatit stejně,“ oponovala Kroana. „Neodpověděl jsi na mou otázku, jak se chováte k tomu démonovi, který býval vaší matkou a v našem světě strigou. Ona…“

„Ona je už jen stínem toho, co bývala,“ ozvala se znenadání Lilit. „Ne, Khane, teď nech mluvit mě. Je na čase říct pravdu. Ano, Kroano, ta, jež se nazývá naší matkou a dožaduje se naší poslušnosti, je už jen démonem. Je třeba se jí vzepřít. Říká si Lilit a chtěla, abych se jmenovala po ní, abych byla jejím obrazem… a její poslušnou otrokyní. Já ale ničím takovým být nechci. Mám už dost jejího poroučení. Já jsem Lilit a pravá živá matka dětí noci. Ona je mrtvá, jenom to ještě nepochopila. Ostatně… v tom boji u skály nám nedokázala pomoci a zmizela do světa stínů. Já a Khan budeme vládnout dětem noci. Jestli bude mír nebo válka s lidmi, o tom rozhodneme my sami. Kroano, vrať se k vaší královně a králi a vyřiď jim, že vládcové noci s nimi chtějí mluvit.“

Během své řeči se zvedla, stála vzpřímeně, s hlavou hrdě vztyčenou. Už to nebyla napůl dětská dívenka, toto byla vládkyně. Nic na tom neměnila její téměř chlapecká postava, útlé boky a malé prsy. Z jejích bledých očí sálala jakási mrazivá vášeň. I v Khanovi, ač byl nahý a seděl, bylo cosi vznešeného. Vlkodlačici z toho až přeběhl mráz po zádech, přesto cítila jisté uspokojení. Už nemluví s pouhými služebníky strigy, nýbrž s bytostmi, které se chtějí rozhodovat samostatně.

„Dobře,“ řekla. „Já to vyřídím. Ale radím vám, abyste se na setkání oblékli. Mezi lidmi i mezi vlkodlaky je nahota za jistých okolností považována za ponižující. Ti z vás, kteří dříve bývali lidmi, snad ještě nějaké oděvy mají. Kde se tedy sejdeme?“

„Kus odtud roste na břehu Divoké veliká stará vrba,“ odvětil Khan. „To bude místo našeho setkání. Za devět dní po setmění, zítřkem počínaje. Vezmeme s sebou tři další děti noci. I vás může být pět. Pokud vás bude více nebo uvidíme jediný dřevěný kůl, znamená to válku.“

„To není tak jednoduché,“ zavrtěla Kroana hlavou. „Nějaký člověk se na tom místě může objevit třeba náhodou. Krom toho tam žije blízko rybář Barr a jeho syn, pokud jste jim nic neudělali.“

„Známe Barra,“ řekl Khan. „Nikdy jsme mu neublížili. A pokud měl syna, ten už s ním není. Jestli tam bude někdo náhodou, budeme shovívaví. Jsi spokojená?“

Kroana jenom přikývla. Ano, mohla být spokojená, i když s jistotou nevěděla, jak to celé dopadne. Především netušila, jak zareaguje Alana. Vylezla ze zemnice a vracela se do srubu. Najednou pocítila záchvěv radosti a naděje. Že by přece jen svítalo na lepší časy?

Když ji Fabius spatřil živou a zdravou, očividně si oddechl. Vše mu vypověděla. I Siarka poslouchala.

„Já chci jít taky na to setkání,“ ozvala se.

„Tak to ne,“ rozhodla rázně Kroana. „To jsi neslyšela, že nás tam může jít jen pět?“

„No právě. Mohu být ta pátá.“

„Ne. Ta pátá bude Nadja.“

14.

JÁ JSEM LILIT

Když druhý den dorazila Kroana na hradiště, nastala obleva. Oteplilo se tak silně, že sníh tál přímo před očima, na mnoha místech byla obnažená tráva a vykvetly chudobky. Marobud s Alanou seděli na zápraží královského domu na akropoli a obklopoval je houf povykujících dětí.

„Úplná selanka,“ zasmál se Fabius. „Co se to děje?“

Jakmile došli blíž, zvláště z Alany přímo vyzařovala spokojenost. Rozeběhla se ke Kroaně a bouřlivě ji objala.

„Čekám dítě,“ vyhrkla. „Slyšíš? Já čekám dítě!“

Tak tohle zaskočilo i Kroanu. Věděla, že vlkodlačice bývají málo plodné. Alana je zřejmě výjimkou.

„Blahopřeju,“ usmála se.

Vlastně to byla velmi dobrá zpráva. Nastávající matky mívají zřídka bojechtivou náladu a spíše touží po klidu.

„Tak sis to užila?“ ptala se královna vzápětí. „Já se teď vlastně proměnit nemohu. Víš co? Pojďte dál. Dáte si něco teplého?“

„To ano. Musíme s tebou mluvit. I s Marobudem. Siarko, běž za Nadjou a řekni jí, aby sem přišla. Jestli chceš, můžeš u toho být také. Ale napřed přiveď Nadju.“

Netrvalo dlouho a všichni se sešli. Alana postavila na stůl horký výluh ze šípků, medovinu, chléb, sýr a slaninu. Mora, netušící, oč se jedná, byla trochu jako na trní, proto Kroana již během jídla vyprávěla, co vše se seběhlo.

„Ty jim věříš?“ zamračila se královna. „Nedovedu si představit mír mezi námi a kikimorami. Nezapomeň, co tady napáchala jejich povedená matinka. Jsou to zabijáci, mají to v sobě. A navíc… jsou nemrtví. Zrůdy.“

Chvíli bylo ticho. I Kroana mlčela, dumajíc, co na to odpovědět.

„Co znamená, že jsou nemrtví?“ ozvala se náhle Nadja. „Budeme za zrůdné považovat vše, co je jiné, než my? V tom případě… vlkodlaci jsou jiní než my lidé. Jsou tedy zrůdy? I já jsem jiná. Můj duch se může oddělit od těla a toulat se ve světě lidí nebo i v polosvětě. Jsem zrůda? Rusalky v zimě přespávají ve stromech a vůbec jsou nějaké divné. I ony by mohly být v našich očích zrůdami.“

„To je něco jiného,“ oponovala Alana. „Kikimory jsou bytosti temnoty. Ostatně, i Kroana potvrdila, že si říkají děti noci. A když je řeč o vílách, právě ony mi ukázaly, jak nebezpeční tito tvorové jsou a že je třeba je hubit.“

„Aha,“ pronesla uštěpačně Nadja. „A rusalky jsou ty dobré a dokonalé, že? Neznají sobectví, nemají předsudky, necítí nenávist, s nikým nesoupeří, nepoužívají lest a nikdy nelžou! Jsou to krásné, vznešené a úžasné bytosti. Vážně si myslíš, že svět dětí lesa je takhle jednoduchý? Co když se jenom necháváme zavléct do války, která není naše?“

Vypadalo to na veliký spor, leč přerušila je Kroana: „Počkejte. Dost těch hádek. Ty, Alano, jsi šamanka. Tomu věřím. Máš velikou moc a přístup k moudrosti. Tehdy v Údolí zrození jsi vstoupila tam, kam běžní lidé a ani vlkodlaci nesmí. O jedno tě tedy žádám: vrať se tam. Mluv s duchy a bohy, ale tentokrát jdi ještě dál. Za všemi těmi bytostmi, jež jsi tam viděla, musí přece být ještě něco víc nebo někdo větší.“

„To vyžaduje dlouhý půst,“ zamračila se Alana. „Na to jednak není čas, jednak si to teď nemohu dovolit. Nechci ohrozit své dítě. Možná se mohu postit tak tři dny, více ne.“

„Tak to přesto zkus, snad tři dny budou stačit. Musíš to udělat, v sázce je nejspíš víc, než si dokážeme představit. Něco ti řeknu, já se na své pouti tím světem setkala s dědem Magnusem. A to jsem ho za jeho života skoro neznala. Tys ho znala. Zkus najít jeho.“

„Co ty na to, Maro?“ zeptala se po chvíli váhání Alana.

„Myslím, že bys to zkusit měla,“ řekl král. „Budu u tebe bdít, až…“

„To nemůžeš,“ odmítla důrazně. „To nikdo nemůže. Leda… leda bych měla učedníka nebo učednici.“

„Kdo by to měl být?“ zeptala se zvědavě Kroana. „Já tedy ani náhodou.“

„Tebe jsem nemyslela. Ty máš jiný úkol. Ne, Nadju také ne.“

„A do háje!“ vykřikla Kroana. „To… to ne!“

Uvědomila si, že Alanin pohled spočinul na Siarce.

* * *

Ze stanu se linuly podivné, leckdy až děsivé zvuky. Některé připomínaly lidské hlasy, avšak byly pronášeny v neznámých jazycích a buď vřeštivým, či naopak dunivým hlubokým tónem. Ozývaly se ale i děsivé skřeky, jaké nevydává člověk ani zvíře, jindy zase lidé slyšeli krákání vrány, vlčí vytí nebo skoro až směšné krátké ňafání. Jenže se nikdo nesmál. Všichni stan obcházeli širokým obloukem a psi na celé akropoli ježili chlupy a vystrašeně skučeli. I koně se plašili a museli být odvedeni až k vnějším valům.

Jen Kroana a Marobud trávili většinu dne v blízkosti stanu. Nebylo to poprvé, co Alana vykonávala svou tajemnou cestu mezi duchy, a přece se o ni král stále obával. Dovnitř nesměl a stejně netušil, jak by své ženě mohl pomoci, kdyby jí cokoliv hrozilo. Ostatně si ani nedokázal představit, jaké nebezpečí by to mohlo být.

Kroana tu byla z jiného důvodu. Vlastně měla na Alanu vztek. Nyní se ona bála o svou dceru. Co to Siarku napadlo, že přijala bez sebemenšího zaváhání tu šílenou nabídku stát se učednicí šamanky? Lidé z těch nových kouzel a věštění měli strach. Kroanu svíraly obavy z jiného důvodu: přinejmenším tušila, že to, co Alana dělá, není vlastně nic nového, že jsou to spíše rituály z temného dávnověku, z dob již téměř zapomenutých. Je to návrat k prastarým kořenům, kdy lidé byli ještě napůl zvířaty. Avšak co může udělat taková moc s vlkodlakem?

Po dvou dnech podivné zvuky utichly a namísto nich zněl ze stanu táhlý monotónní zpěv, pronášený v nějakém cizím jazyce. Netrvalo dlouho a zněl dvojhlasně. Za další den nastalo ticho. A pak se nedělo nic, alespoň zdánlivě. Po tři dny neslyšeli ani hlásku a Kroana z toho začala být nervózní. Přecházela sem a tam jako zvíře v kleci, bezmocně svírajíc pěsti.

„Jdi se tam podívat,“ ponoukal ji neméně neklidný Marobud.

Nakonec se rozhodla mu vyhovět. Opatrně se připlížila ke stanu a potichu nadzvedla cíp kůže, který zakrýval vchod. Na zemi spatřila dvě nehybná těla. Obě vlkodlačice měly napůl lidskou a napůl zvířecí podobu, byly nahé a ležely natažené na zádech. Kroana měla nejprve dojem, že Alana se Siarkou spí, leč brzy pochopila, že to není spánek. Jejich víčka byla otevřená a oči vytřeštěné do prázdna. Jen podle velmi pomalého dýchání se dalo poznat, že vůbec ještě žijí.

Kroana dostala strach, přesto neučinila jediný splašený pohyb. Pouze se protáhla dovnitř a opatrně našlapujíc přišla až k nim. Se značnou obavou si prohlížela především svou dceru. Siarka měla chlupatou polozvířecí tvář a vlčí oči. I její tělo bylo porostlé srstí, prsty zakončené silnými drápy a chodidla protažená do podoby tlapy. A ještě divnější byla skutečnost, že nějak záhadně povyrostla. Jedno však bylo jisté: přítomnost své matky ani trochu nevnímala. Pohled měla naprosto nepřítomný. Kroana ucítila mrazení v zádech. Měla hroznou chuť se Siarkou zatřást a probrat ji k životu. Natáhla paži.

„Nedotýkej se jí,“ zadunělo stanem.

To mluvila Alana, a přece to nebyl její hlas. Znělo to temně jako zvuk bubnu.

„Chceš znát svou budoucnost?“ otázal se vzápětí někdo jiný Alaninými ústy. Tentokrát se to podobalo krákání vrány.

„Nechci,“ vyhrkla Kroana.

„Na to je pozdě,“ zaskřehotal ten někdo posměšně. „Neměla jsi sem chodit. Nedívej se na tu dívku, už to není tvoje dcera. Je cizí, cizí!“

Stan se naplnil drsným nakřáplým smíchem. Vlkodlačice ztuhla. Chtěla odejít, avšak nešlo to. Síly ji úplně opustily a ona se sesula k zemi jako loutka. Poté neznámý hovořil již klidným, i když stále krákavým a trochu výsměšným hlasem:

„Jsi velká bojovnice, nyní ještě mocnější než dřív. Už brzy tě čeká veliký boj. Ano, ano, chystá se válka. Touto dobou již stovky bojovníků překračují hory na západě. To Vibilius chce oplatit Marobudovi porážku a je přesvědčen, že nadešel jeho čas. Říkáš si, že je přece zima? Mýlíš se. Nenastala jen obleva, je konec zimy. Sníh roztaje a oni to vědí, i Hermundurové mají své vědmy. Vrať se ke králi, ať sbírá vojsko. Snad ještě není pozdě. Bude to hrozná bitva! Zbytky sněhu se zbarví krví. Bude mnoho mrtvých, ale ještě více jich bude, když budete váhat a otálet!

I ty v tom boji ztratíš víc, než si myslíš. Ale kdyby ses mu chtěla vyhnout, přijdeš o vše, co ti je drahé. Naostři si meč! A připrav své srdce na bolest, své oči na slzy a mysl na zármutek. Nastal čas utrpení. Války! Války! Země zalitá krví! Ryk bojovníků stoupá k nebi, stejně jako dým požárů! Hlad a nemoci! Je slyšet dusot koní a válečné zpěvy! Braň vše, co miluješ, jinak přijdeš o všechno! Srdce mnohých jsou naplněna zlobou! Símě zkázy již vyrostlo a nese ovoce!

Hledej… halaša kum… musíš… karna saj mazino… najít… a… kerve, kerve, barna kum… zničit… haraharaharahara… hara kum… hada… jeho srdce… lamana senta ban… hlavu… leme, leme, halaša kum… znič!“

Srozumitelná slova se chaoticky mísila s nepochopitelnými, jako by někdo toužil věštbu zmást a učinit nejasnou. Potom hlas utichl, jako když utne. Kroana cítila, jak se jí vrací síla, a podařilo se jí vstát. Znovu pohlédla na svou dceru, jenže Siarka již nabyla zcela lidské podoby, oči měla zavřené a poklidně spala. Dokonce něco zakňourala a stočila se do klubíčka. To, co Kroanu ohromilo, se stalo s Alanou. Proměnila se ve vlčici. A také spala. Kroana na ni vytřeštěně zírala. To se přece stát nemělo! Vždyť je těhotná! Těhotné vlkodlačice se neproměňují! Nemohou! Jak je to možné? Zděšeně vycouvala ze stanu. Na rameni jí spočinula těžká ruka. Otočila se. Byl to Marobud.

„Co se děje?“ vyhrkl. „Kdes byla celou noc?“

Překvapeně zamrkala.

„Jak… celou noc? Byla jsem tam… a do…“

Svítalo. Ze stanu vyšla Alana v lidské podobě, klidná, i když unavená, a za ní i Siarka. Obě už oblečené. Protahovaly se a zívaly.

„Svolej vojsko,“ řekla Kroana Marobudovi. „Neptej se proč. Vibilius překročil hranice a táhne do naší země.“

„To… to není možné. Je přece…“

„Zima skončila. Vím, že brzo, ale je to tak. Ještě dnes rozešli posly. Zítra… Co bude zítra, Alano? Boj nebo jednání?“

„Uklidni se, boj nebude. Pokusíme se s kikimorami dohodnout. Viděla jsem to samé co ty a ještě víc.“

„Jak dlouho ses postila?“ zeptal se starostlivě král.

„Jen tři dny.“

„A stačilo to?“

„Nestačilo by, jenže mi pomohla Siarka. Hladověla místo mě čtyři dny a já začala až potom. Do toho stanu jsi, Kroano, neměla chodit, ale už se stalo… a možná to bude k něčemu dobré. Cos viděla?“

„Já nic. Jen nějaký duch skrz tebe věštil.“

„Takže je to potvrzené. Maro, vyšli posly do okolních vesnic, ať se shromáždí všichni bojeschopní muži. Hned po jednání s kikimorami musíme vytáhnout.“

„A kolik chlapů má Vibilius, to víš?“ zeptal se král s obavou v hlase.

„To vím,“ přikývla Alana. „Asi osm set. Ale Vibilius s nimi není, tažení svěřil svému synovi, viděla jsem to. Já vím, není to nijak ohromné vojsko, ale on počítá s tím, že touhle dobou seženeme nanejvýš pár stovek bojovníků… a má pravdu. Přestože je obleva, cesty jsou přikryté mokrým sněhem, jinde zase rozblácené. A hlavně nemáme čas.“

„Tak je necháme přijít sem, ne?“ ozval se Fabius, který právě přišel a většinu hovoru vyslechl. „Až sem dorazí, vojáci budou tak unavení, že je snadno porazíme.“

„Uvažuješ jako Říman,“ zavrtěla hlavou Alana. „Jenže tohle je barbarská válka. Oni se nechystají sem. Jejich plán je docela jiný. Budou plenit naše pohraničí, markomanské, bójské i dudlebské osady. Spotřebují zásoby vesničanů, porazí a sní jejich dobytek a prasata, vyženou obyvatele z jejich domovů a budou se hřát u jejich pecí. Dopředu vysunou jen stráže a počkají si na nás. Když nepřijdeme, uprchlíci nás budou proklínat. Když přitáhneme, budeme bojovat proti dvoj- až trojnásobné přesile. Místo bitvy si určí oni a budou mít čas se připravit. Budou odpočatí a my unavení.“

„To jsou dost chmurné vyhlídky,“ zavrčel Marobud.

„Jenže tak to nebude,“ vložila se do debaty Kroana. Všichni se k ní otočili. Fabius jako první pochopil, že v hlavě jeho ženy zraje plán.

* * *

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

13. Nabízím ti mír

14. Já jsem Lilit