Dolly Alderton

Vše, co vím o lásce

Originální název: Everything I Know About Love

vydáno u Penguin Random House UK, London, UK 2018

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2018 by Dolly Alderton

Translation © Agáta Hamari, 2020

Cover design © Penguin Random House UK

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9560-9 (epub)

ISBN 978-80-243-9561-6 (mobi)

Pro Florence Kleinerovou

Vše, co jsem věděla o lásce jako teenager

Romantická láska je ta nejdůležitější a nejvíc vzrušující věc na celém světě.

Pokud ji nemáte v životě, když už jste opravdoví dospěláci, tak jste selhali, stejně jako tolik mých učitelek na výtvarku, které, jak jsem si všimla, že si říkají „slečna“, a ne „paní“, mají divoké kudrnaté vlasy a nosí etno šperky.

Je žádoucí spát se spoustou lidí, ale nejspíš ne víc než s deseti.

Až budu žít jako singl žena v Londýně, budu nesmírně elegantní a hubená a budu nosit černé šaty a pít martini a muže budu potkávat pouze na křtech knih a na vernisážích.

Znakem opravdové lásky je, když se kvůli vám dva kluci poperou. Nejlepší je, když teče krev, ale nikdo nemusí do nemocnice. Jestli budu mít štěstí, jednoho dne se to stane i mně.

Je důležité přijít o panenství po sedmnáctých narozeninách, ale ještě před osmnáctinami. I kdyby to mělo být vyloženě den před, tak je to v pohodě, ale jestli vkročíte do osmnáctého roku života jako panna, už nikdy nebudete mít sex.

Muchlovat se můžete, s kolika lidmi chcete, a nevadí to, nic to neznamená, je to jenom trénink.

Ti nejvíc cool kluci jsou vždycky vysocí židé, co mají vlastní auto.

Starší kluci jsou ten nejlepší druh kluků, protože jsou kultivovanější, světaznalejší a taky nemají až tak přísné standardy.

Když si kamarádky najdou kluka, začne s nimi být nuda. Když má kamarádka kluka, je to zábava jedině v případě, že máte kluka i vy.

Pokud se kamarádky na jejího kluka nebudete vůbec ptát, nakonec jí dojde, že vás to nebaví, a přestane o něm dokola mlít.

Je dobrý nápad se vdát až trochu později, až potom, co jste si trochu užili života. Například v takových sedmadvaceti.

Farly a mně se nikdy nebude líbit ten stejný kluk, protože jí se líbí malí a drzí kluci jako Nigel Harman z EastEnders a mně zase ti tajuplní a macho, jako Charlie Simpson z kapely Busted. Díky tomu naše přátelství vydrží navěky. V životě už nezažiju romantičtější chvíli než tu, když jsme s Lauren hrály na tom valentýnském koncertě v té divné hospodě v St. Albans a já jsem zpívala „Lover, You Should’ve Come Over“ a Joe Sawyer seděl úplně vepředu a zavřel přitom oči, protože předtím jsme si spolu povídali o Jeffu Buckleym a Joe je v podstatě ten jediný kluk, kterého jsem kdy potkala, co mi naprosto rozumí a chápe, co mám na mysli.

V životě nezažiju trapnější chvíli než tu, když jsem se pokusila políbit Sama Leemana a on se ode mě odtáhl a já jsem přepadla dopředu.

V životě nezažiju víc srdcervoucí chvíli než tu, když Will Young ze SuperStar přiznal, že je gay, a já jsem musela předstírat, že mi to vůbec nevadí, a přitom jsem brečela, zatímco jsem pálila tu knihu v kožené vazbě, co jsem dostala k biřmování a do které jsem si vypisovala, jak bude vypadat náš společný život.

Kluci mají fakt rádi, když na ně mluvíte sprostě, a když jste až moc milí, připadáte jim jako mimina a vážně to není cool.

Až si konečně najdu kluka, na ničem jiném už nebude záležet.

Kluci

Pro některé lidi je zvuk, který definuje jejich dospívání, radostné vřeštění jejich sourozenců hrajících si na zahradě. Pro jiné je to chřestění řetězu jejich milovaného jízdního kola, na němž se kodrcali po kopcích a údolích. Někteří si vybaví zpěv ptáků po cestě do školy nebo smích a kopání do fotbalového míče na hřišti. Pro mě to je zvuk vytáčeného připojení k internetu.

I teď si ho vybavím, tón po tónu. To počáteční kovově znějící pípání telefonu, pisklavé polovičaté kudrlinky, které značily částečné připojení, pak vysoký tón, ten oznamoval, že se někam dostáváme, a po něm následovala dvě hrubá hluboká zabušení, bílý šum. A potom vám ticho naznačilo, že už máte to nejhorší za sebou. „Vítejte u AOL,“ pronesl uklidňující hlas a při „O“ se zvedl lehce nahoru. Následovalo: „Máte nové zprávy.“ Aby mi ty nesnesitelně dlouhé okamžiky ubíhaly rychleji, tancovala jsem za zvuků vytáčení po pokoji. Nacvičila jsem si choreografii složenou z pohybů, které jsem se naučila v baletu: plié na zvuky pípání, pas de chat na bušení. Dělala jsem to tak každý večer, když jsem přišla ze školy. Protože tohle byl soundtrack mého života. Protože já jsem strávila dospívání na internetu.

Jenom malé vysvětlení: vyrůstala jsem na předměstí. To je celé – tohle je to vysvětlení. Když mi bylo osm, moji rodiče udělali to kruté rozhodnutí přestěhovat se ze suterénního bytu v Islingtonu do většího domu ve Stanmoru, což je poslední zastávka metra na lince Jubilee Line na té nejzazší periferii severního Londýna. Byl to prázdný okraj města, spíš vnější pozorovatel celé té zábavy než aktivní hýřil na večírku.

Když vyrůstáte ve Stanmoru, nejste ani obyvatel města, ani venkovan. Žila jsem od Londýna moc daleko na to, abych patřila mezi ty cool děcka, co chodili do klubu Ministry of Sound, byli moc velcí frajeři na to, aby vyslovovali pořádně, a nosili super retro oblečení kupované v překvapivě kvalitních sekáčích v jižním Londýně. Ale zároveň jsem žila moc daleko od vesnic v kopcích Chilterns na to, abych patřila mezi ty zdivočelé venkovské puberťáky s brunátnými tvářemi, co nosili staré vytahané svetry, ve třinácti se učili řídit citroën svého táty, chodili na procházky a v lese v okruhu svých bratranců a sestřenic brali LSD. Předměstí severního Londýna bylo jako vakuum osobní identity. Bylo stejně nevýrazné jako ty béžové plyšové koberce, které zdobily každý dům. Nebylo tam žádné umění, žádná kultura, žádné staré budovy, žádné parky, žádné nezávislé obchody ani restaurace. Byly tam golfové kluby, pobočky řetězce italského občerstvení, soukromé školy, příjezdové cesty a slepé ulice, nákupní zóny a obchodní centra s prosklenými střechami. Všechny ženy vypadaly stejně, domy byly postavené stejně, auta byla všechna stejná. Jediným způsobem, jak vyjádřit svoje já, bylo utrácet za to, co stejně měli všichni: za zimní zahrady, kuchyňské přístavby, auta s vestavěnou navigací, all-inclusive pobyty na Mallorce. Pokud jste nehráli golf, netoužili po melírovaných vlasech nebo si nechtěli prohlížet předváděcí vozy značky Volkswagen, nebylo tam naprosto co dělat.

Tohle byla obzvlášť pravda, když jste byli teenager vydaný na pospas ochotě a časové dostupnosti svojí matky, aby vás vozila po okolí ve zmiňovaném Volkswagenu Golf GTI. Já jsem naštěstí měla svou nejlepší kamarádku, Farly, která bydlela pět a půl kilometru jízdy na kole od naší slepé ulice.

Farly byla – a pořád je – jiná než kdokoli další v mém životě. Potkaly jsme se ve škole, když nám bylo jedenáct. Byla a zůstává mým naprostým opakem. Ona je tmavovlasá, já světlovlasá. Ona je trochu moc malá, já zase trochu moc vysoká. Ona si všechno plánuje a rozvrhuje, já všechno nechávám na poslední chvíli. Ona miluje řád, já mám sklony k nepořádku. Ona miluje pravidla, já pravidla nesnáším. Ona nemá přehnané sebevědomí, já mám pocit, že i můj toast k snídani je natolik důležitý, že si zaslouží být vystaven na sociálních sítích (na třech různých kanálech). Ona se vždycky soustředí na přítomnost a na úkoly, které ji čekají právě teď, já jsem pořád hlavou z půlky v realitě a z půlky v její vymyšlené verzi. Ale nějak nám to prostě funguje. V životě jsem neměla větší štěstí než toho dne v roce 1999, kdy si ke mně v hodině matematiky Farly přisedla.

Naše dny s Farly pokaždé vypadaly úplně stejně: sedávaly jsme před televizí, ládovaly se horami bagelů a brambůrek (pouze pokud doma nebyli rodiče – dalším znakem předměstské střední třídy je jejich obzvláštní opatrnost ohledně pohovek a striktní zákaz jedení v obýváku) a sledovaly americké sitcomy pro teenagery na Nickelodeonu. Když jsme dokoukaly všechny díly Sabriny, mladé čarodějnice a seriálů s Mary-Kate a Ashley Olsenovými, přesunuly jsme se k hudebním kanálům, přičemž jsme s otevřenou pusou zíraly na obrazovku a každých deset sekund přepínaly mezi MTV, MTV Base a VH1 v naději, že najdeme jeden konkrétní hudební klip od Ushera. Jakmile nás začalo nudit i tohle, přepnuly jsme zpátky na Nickelodeon+1 a znovu sledovaly ty samé díly amerických teenage sitcomů jako před hodinou.

Morrissey z kapely The Smiths kdysi popsal svoje dospívání jako „čekání na autobus, který nikdy nepřijel“ – tenhle pocit je o to horší, když vyrůstáte na místě, které vám celé připadá jako nevýrazná béžová čekárna. Byla jsem znuděná, smutná a osamělá a netrpělivě jsem odpočítávala hodiny svého dětství. A potom se, jako rytíř v nablýskané zbroji, na našem obrovském rodinném stolním počítači objevil internet na vytáčené připojení. A pak přišel MSN Messenger.

Když jsem si MSN stáhla a začala si podle e-mailů přidávat kontakty – kamarády ze školy, kamarády kamarádů, kamarády ze škol v okolí, se kterými jsem se nikdy nepotkala –, bylo to, jako bych klepala na zeď vězení a uslyšela, jak někdo ťuká zpátky. Jako bych na Marsu našla stébla trávy. Jako bych otočila knoflíkem na rádiu a praskání se konečně změnilo na srozumitelný lidský hlas. Byl to únik z mé předměstské sklíčenosti do přemíry lidského života.

MSN bylo mnohem víc než jen způsob, jak v pubertě zůstat v kontaktu s přáteli – bylo to fyzické místo. Přesně takhle si ho pamatuju, jako místnost, ve které jsem každý večer a každý víkend celé hodiny vysedávala, dokud se mi z civění do monitoru oči nepodlily krví. Dokonce i když jsme z předměstí odjeli a naši mě a mého bratra velkoryse vyvezli na dovolenou do Francie, i tehdy jsem každý den sedávala v téhle místnosti. První věc, co jsem dělala, kdykoli jsme přijeli do nového penzionu, byla zjistit, jestli mají počítač s přístupem na internet – většinou to býval pravěký stolní počítač v temném suterénu –, přihlásit se na MSN a bezostyšně celé hodiny chatovat, zatímco na křesle za mnou seděl nějaký rozmrzelý francouzský puberťák a čekal, až na něj přijde řada. Venku se zbytek mojí rodiny válel u bazénu, pražilo tam provensálské slunce, ale moji rodiče moc dobře věděli, že jak jde o MSN, nemá žádnou cenu se se mnou dohadovat. MSN bylo centrem veškerých mých přátelství. Byl to můj soukromý prostor. Byla to ta jediná věc, kterou jsem mohla považovat za jenom svoji. Jak říkám, bylo to opravdové místo.

Moje první e-mailová adresa byla prcek_1_4@hotmail.com, kterou jsem si založila ve dvanácti letech v učebně informatiky. Číslo 14 jsem si vybrala, protože jsem předpokládala, že e-mailovat budu maximálně dva roky a pak už to bude moc dětinské. Dala jsem si prostor tuhletu novou módu a její rozličné podivnůstky užít, než na moje čtrnácté narozeniny adresa ztratí význam. MSN jsem začala používat až ve čtrnácti a v tomhle období jsem si v rámci vyjádření svého vášnivého vzplanutí k vítězi SuperStar pro rok 2002 založila e-mail s adresou willyoungjesexy@hotmail.com. Po svém strhujícím výkonu v roli pana Snížka ve školním muzikálu Kolotoč jsem taky krátce vyzkoušela adresu jsem_umelkyne@hotmail.com.

Prcka_1_4 jsem oprášila, když jsem si stáhla MSN, a okamžitě jsem se těšila přeplněnému adresáři složenému z adres spolužáků, které jsem si nasyslila už od založení tohoto e-mailu. Ovšem co bylo naprosto zásadní, přineslo mi to do života kluky. Abychom si rozuměli, do té chvíle jsem žádné kluky neznala. Kromě svého bratra, malého bratrance, táty a dvou jeho kamarádů, se kterými hrával kriket, jsem doopravdy v žádným klukem za celý svůj život netrávila čas. Ale s MSN přišly e-mailové adresy a avatary nových záhadných kluků, laskavě poskytnuté různými spolužačkami – těmi, které se s kluky poflakovaly o víkendech a pak velkoryse nechávaly jejich adresy kolovat po veškerém studentstvu. Tihle kluci si udělali kolečko po celém MSN: přidala si je každá holka z naší školy a všechny jsme si užily svých patnáct minut slávy, když jsme se s nimi zrovna náhodou bavily.

Tihle kluci se obecně řadili do tří kategorií. Zaprvé to mohl být kmotřenec matky některé z holek nebo jiný vzdálený rodinný přítel, se kterým vyrůstala. Ten byl většinou o rok o dva starší než my, vysoký, hubený, s hlubokým hlasem. Do téhle kategorie patřili i něčí sousedé ve školním věku. Další skupinou byli bratranci a bratranci přes koleno. Nakonec, a to byla ta nejexotičtější kategorie, kluci, které někdo potkal na rodinné dovolené. Tohle byl jednoduše svatý grál, protože dotyčný mohl být naprosto odkudkoli, klidně až z takové dálky jako z Bromley nebo z Maidenheadu, a přesto jste si s ním najednou povídali na MSN, jako by byl ve vedlejší místnosti. Taková šílenost, takové dobrodružství!

Z těchto zbloudilých a bezprizorních jedinců jsem si velmi rychle vytvořila adresář a označila je ve svém seznamu kontaktů speciální nálepkou: KLUCI. Celé týdny a týdny jsem si s nimi povídala, o volitelných předmětech, o oblíbených kapelách, o tom, kolik cigaret jsme vykouřili a kolik alkoholu vypili a „jak daleko“ jsme „zašli“ s opačným pohlavím (což byl vždycky momentální výplod fantazie). Samozřejmě jsme neměli téměř žádné tušení, jak ten druhý vypadá: tohle bylo ještě před mobily s foťákem a profily na sociálních sítích, takže se člověk mohl spolehnout pouze na maličkatou profilovou fotku na MSN a na to, jak ten druhý sám sebe popíše. Občas jsem si dala tu práci a na mámině skeneru naskenovala nějakou fotku z rodinné večeře nebo z dovolené, na které vypadám hezky, a pak z ní v Malování pečlivě ořízla svoji tetu nebo dědečka, ale to bylo většinou moc práce.

Příval virtuálních kluků do světa mých spolužaček s sebou přinesl celou škálu nových konfliktů a dramatických událostí. Nekonečnou tichou poštou se mezi námi roznášelo, kdo si zrovna píše s kým. Holky si do přezdívek vpisovaly jména kluků, které nikdy neviděly, se srdíčky, hvězdičkami a podtržítky po každé straně, a slibovaly jim tak věrnost. Některé žily v domnění, že s dotyčným klukem vedou online dialog pouze ony, ale podle neustále se vynořujících upravených přezdívek to tak spíš nebylo. Někdy si vás přidala naprosto cizí holka z jiné školy, jen aby se vás napřímo zeptala, jestli si náhodou nepíšete s tím samým klukem jako ona. Občas – a tohle se vždycky vyprávělo jako odstrašující příklad – se vám omylem podařilo odhalit svůj MSN vztah s klukem tak, že jste mu napsali zprávu ve špatném okně a místo jemu ji odeslali kamarádce. Následovaly tragédie až shakespearovských úrovní.

K MSN se vázala komplikovaná etiketa. Pokud jste vy i kluk, který se vám líbil, byli přihlášení, ale on vám nepsal, neprůstřelná strategie na upoutání jeho pozornosti bylo odhlásit se a zase se přihlásit, protože o vašem znovupřihlášení mu vyskočila notifikace a připomněla mu, že existujete, což s trochou štěstí vyústilo v následnou konverzaci. Pak tady byl trik se skrytím vašeho online statusu, pokud jste se chtěli vyhnout debatě s kýmkoli jiným než jedním konkrétním kontaktem, protože takhle to šlo udělat nenápadně. Bylo to jako složité námluvy z edvardiánských časů a já jsem se jich ochotně a s radostí účastnila.

Tyhle dlouhé korespondence jen výjimečně vyústily ve schůzku naživo, a když na ni přece jen došlo, skoro vždycky se z ní vyklubalo zdrcující zklamání. Byl tady například Max s dvojím příjmením – proslulý MSN Casanova, známý tím, že holkám poštou rozesílal hodinky značky Baby G –, kterému Farly po měsících vzájemného psaní jedno sobotní odpoledne kývla na setkání u trafiky v Bushey. Dorazila na místo, jedinkrát se na něj podívala a vyděsila se natolik, že se schovala za popelnici. Sledovala, jak se jí z telefonní budky pořád dokola snaží dovolat na mobil, ale nakonec nedokázala čelit realitě setkání tváří v tvář a odšlapala to zase zpátky domů. Potom i nadále každý večer strávili hodiny psaním po MSN.

Já měla schůzky dvě. První byla katastrofální rande naslepo v obchodním centru, které netrvalo ani patnáct minut. Druhá byla s klukem z nedaleké internátní školy, se kterým jsem si předtím, než jsme si domluvili první rande v pobočce Pizza Expressu ve Stanmoru, psala témeř rok. Celý následující rok jsme spolu tak nějak byli-nebyli – spíš nebyli, protože on byl neustále zavřený ve škole. Ale čas od času jsem za ním přijela s nalíčenými rty a kabelkou plnou cigaret, co jsem mu pořídila, jako když Boba Hopea posílali bavit vojáky za druhé světové války. Na kolejích neměl přístup k internetu, takže s MSN byl utrum, ale vynahrazovali jsme si to každotýdenními dopisy a dlouhatánskými telefonáty, ze kterých můj otec při pohledu na měsíční vyúčtování za telefon pokaždé málem zešedivěl.

V patnácti jsem si začala milostnou aféru mnohem víc pohlcující než cokoli, co se odehrálo v chatovacích oknech MSN, když jsem se skamarádila s pihovatou holkou s divokými vlasy a černě orámovanýma oříškovýma očima jménem Lauren. Několikrát jsme se potkaly už jako malé na pár narozeninových oslavách u bowlingu, ale doopravdy nás seznámila až naše společná kamarádka Jess, s níž jsme šly na večeři do jednoho z mnoha stanmorských řetězců italských restaurací. Sedly jsme si tak dokonale, jako jsem to vídala ve všech romantických filmech na kanálu ITV2. Povídaly jsme si tak dlouho, dokud nám nevyschlo v puse, navzájem jsme za sebe dokončovaly věty a lidé u vedlejších stolů se na nás otáčeli, protože jsme se řehtaly jako koně. A potom, co nás z restaurace vykopli, šla Jess domů a my dvě jsme venku v mrazu seděly na lavičce, jenom abychom se mohly bavit dál.

Lauren hrála na kytaru a hledala zpěvačku, se kterou by založila kapelu. Já jsem jednou zpívala na jednom večeru v Hoxtonu, kde mohl vystoupit, kdo chtěl, a kam nechodilo moc lidí, a potřebovala jsem k sobě někoho na kytaru. Další den jsme v kůlně její mámy začaly nacvičovat covery písniček skupiny Dead Kennedys ve stylu bossa nova a provizorně jsme svoji kapelu pojmenovaly „Rozběsněná Pankhurstová“ podle vedoucí hnutí britských sufražetek. Posléze jsme ji z ještě nevysvětlitelnějšího důvodu přejmenovaly na „Sofie neumí létat“. První koncert jsme měly v turecké restauraci v Pinneru, která byla nacpaná k prasknutí, ale kromě našich rodinných příslušníků a přátel v ní seděl jen jeden jediný zákazník. Plynule jsme pokračovaly do dalších světoznámých koncertních síní: do divadelního foyer v Rickmansworthu, porolozpadlé boudy na zahrádce pivnice v Mill Hillu nebo kriketového pavilonu kousek za Cheltenhamem. Hrály jsme na kterékoli ulici, kde se zrovna nenacházel žádný policista. Zpívaly jsme na jakékoli oslavě bar micva, kam nás pustili.

Taky jsme obě měly zálibu v novátorské metodě přenášení obsahu svých MSN zpráv na různá média. V začátcích našeho přátelství jsme přišly na to, že už od počátku MSN Messengeru obě kopírujeme a vkládáme všechny konverzace s opačným pohlavím do dokumentu ve Wordu, tiskneme je a stránky zakládáme do kroužkového bloku, abychom si je mohly pročítat před spaním jako erotický román. Připadaly jsme si jako společenství umělců a intelektuálů, něco jako Bloomsbury Group o dvou lidech fungující na MSN na začátku jednadvacátého století.

Jenže jen co jsem se s Lauren skamarádila, odstěhovala jsem se z předměstí do smíšené internátní školy sto dvacet kilometrů severně od Stanmoru. Moji zvědavost ohledně opačného pohlaví už MSN nemohlo ukojit – teď už jsem potřebovala vědět, jací jsou kluci ve skutečnosti. Už mě neuspokojoval slábnoucí odér parfému Ralph Lauren Polo Blue, který ulpěl na milostném dopise, ani pípání a klepání značící nové zprávy na MSN. Do internátní školy jsem odešla, abych se pokusila se na kluky aklimatizovat.

(Na okraj: díky bohu za to. Farly poslední dva roky před maturitou zůstala na dívčí škole, a když přišla na univerzitu, byla vzhledem k tomu, že s kluky nikdy netrávila čas, jako slon v porcelánu. První večer orientačního týdne se pořádala „semaforová párty“, kam si singl lidé měli obléct něco zeleného a ti zadaní zase něco červeného. Většina z nás si to přebrala tak, že si na sebe vezme zelené tričko, ale Farly se v našem kolejním baru zjevila v zelených punčochách, zelených botách, zelených šatech a s obrovskou zelenou mašlí ve vlasech, které měly nádech zeleného laku na vlasy. To si mohla na čelo rovnou nechat vytetovat nápis CHODILA JSEM DO DÍVČÍ ŠKOLY. Jsem neskonale vděčná, že jsem si mohla interakci s opačným pohlavím dva roky nacvičovat na internátní škole, protože jinak se obávám, že bych se v orientačním týdnu nechala nalákat do osidel zeleného laku na vlasy stejně jako ona.)

Jak se ukázalo, zjistila jsem, že s většinou kluků nemám absolutně nic společného a že mě téměř vůbec nezajímají, pokud jsem je nechtěla políbit. A z těch kluků, které jsem chtěla políbit já, žádný nechtěl políbit mě, takže jsem zrovna tak mohla zůstat ve Stanmoru a dál si v plodných zákoutích svojí mysli vymýšlet fantazie o imaginárních vztazích.

Ze svých vysokých očekávání ohledně lásky viním dvě věci: ta první je, že jsem dítě rodičů, kteří jsou do sebe pořád skoro až trapně šíleně zamilovaní. Ta druhá jsou filmy, na které jsem se dívala během dospívání. Jako dítě jsem byla celkem neobvykle posedlá starými muzikály, a vzhledem k tomu, že jsem vyrostla naprosto závislá na filmech s Genem Kellym a Rockem Hudsonem, očekávala jsem, že se kluci ponesou s podobnou elegancí a šarmem. Smíšená škola ve mně tuto představu vcelku rychle udusila. Tak například moje první hodina politologie. Ve třídě dvanácti lidí jsem byla jedna ze dvou holek a nikdy v životě jsem neseděla v místnosti s tolika kluky najednou. Zatímco nám učitel vysvětloval, co je to poměrný volební systém, tak mi ten nejhezčí kluk, o kterém už jsem se doslechla, že je to známý lamač srdcí (jeho bratr, který ze školy odešel o rok dřív, měl přezdívku „Zeus“), pod lavicí poslal papírek. Vzkaz byl přeložený napůl a na přední straně měl namalované srdíčko, z čehož jsem usoudila, že půjde o milostný dopis, a se stydlivým úsměvem jsem ho otevřela. Jenže když jsem papírek rozložila, vykoukla na mě malůvka jakési obludy s velmi užitečným popiskem, který mě informoval, že se jedná o skřeta z Pána prstenů, a pod tím bylo načmáráno: TAKHLE VYPADÁŠ.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Vše, co jsem věděla o lásce jako teenager

Kluci