Vlastimil Vondruška

Křišťálový klič III

Jarmarečník

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9572-2 (epub)

ISBN 978-80-243-9573-9 (mobi)

Mé ženě Aleně

NENÁVIST

Tuto pamětní knihu rodu Heřmanů, v pořadí už třetí, otvírám roku Páně tisícího sedmistého dvacátého šestého, dva dny po Vzkříšení. Všimli jste si jistě, že je napsána jiným písmem než ta předchozí. Mé písmo totiž není zdaleka tak úhledné, a ani být nemůže, protože otec se dlouho živil jako písař, než se stal vrchnostenským správcem. Jeho zápisky o našem rodu jsou mnohem učenější než ty mé a určitě i literárně vybroušenější a zasvěcenější. Takže se logicky ptáte, proč jsem se do psaní pustila já, jeho dcera Vilemína. Odpověď je kupodivu jednoduchá. Nedělám to proto, že bych měla neodolatelné kronikářské nebo spisovatelské nutkání, ale o pokračování rodinné kroniky mne požádal můj otec Johann. Má totiž práce tolik, že se ke kronice prakticky nedostane. Pokud projdete poslední listy té, kterou psal ještě on a skončil ji v loňském roce, zjistíte, že poslední roky trochu odbyl a zapisoval jen to nejdůležitější. Jenže v našem životě jsou důležité i zdánlivě bezvýznamné drobnosti, protože bez potůčků a potoků by nebyly řeky. Tenhle příměr je sice trochu škobrtavý, ale pravdivý, i když otec by to určitě vyjádřil lépe. V jezuitské koleji ho učili, jak se má psát a hovořit, aby byla slova voňavá jako rajská zahrada, upřímná jako víra a povznášející jako evangelia. Tuhle poučku jsem si nevymyslela, tu mu vtloukali do hlavy. Jistě chápete, že já jsem se nic podobného naučit nemohla, neboť jsem vyrostla mezi prostými lidmi v Kamenici a na cestách za obchodem posedávám v šencích a v chalupách s přadláky a tkalci.

To je také důvod, proč je on dobrá paruka, a já ne. Och, promiňte, zase mluvím jazykem poddaných, i když já a ani nikdo z naší rodiny poddaní nejsme. Děda Ignác byl sklář a díky němu požíváme práv svobodných lidí. To ovšem neznamená, že mi poddaní nejsou bližší než naše vrchnost. Urození lidé a jejich úředníci nosí paruky. My ostatní ne. Zkuste jít kosit pole s parukou na hlavě. A tak se trochu posměšně říká pánům paruky.

Můj otec ji samozřejmě nosí také. Doma ji naštěstí odkládá, a nejen fakticky. Proto je s ním celkem pořízení, rozumí si s mou matkou Brunhildou a nás, své tři děti, má opravdu rád. Někdy ho však podezírám, že se o mé dva mladší bratry Ambrože a Johánka zajímá víc než o mě, protože jsem jen holka. Když jsem o tom diskutovala s kamarádkami, zjistila jsem, že mají stejný pocit. Otcové vždycky více tíhnou ke svým synům.

Naštěstí jsem se loni z domova odstěhovala na Prácheň, protože jsem se provdala za Lukáše Kreybicha, synovce kupce z Šenova. Otec Johann právě díky mému odchodu z domova nabyl dojem, že teď nemám pořádně co na práci, a proto mne požádal, abych se ujala psaní rodinné kroniky. Udělala jsem to ráda, protože si myslím, že by naši potomci měli vědět, jak jsme žili, a uznávám, že otec na to opravdu nemá čas.

Z rodiny jsem asi jediná, kdo může v jeho psaní pokračovat. Tedy, nechci, aby to vypadalo, že mí příbuzní jsou negramotní. Neznám obchodníka, který by v dětství nenavštěvoval školu. Ani do cechu mezi řemeslníky vás nepřijmou, pokud neumíte alespoň trochu číst a podepsat se. Bez vzdělání se prostě vydělávat peníze nedají. A věřte tomu nebo ne, i vesničané v horách umějí číst. A mnozí opravdu svižně, pár jsem jich slyšela. Hlavně ti, co tajně vyznávají luteránskou víru. Doma ukrývají bible a večer si z nich čtou. To je asi jediný klad, který se dá na protestantských bludech najít. Ale to jen mezi námi, církev to vidí jinak.

Prostě, všichni z naší rodiny umějí číst a psát. Pokud jsem tedy napsala, že jsem asi jediná, kdo je schopen rodinnou kroniku vést, mínila jsem tím fakt, že jedna věc je opisovat slova, a druhá zapisovat myšlenky. S vlastním úsudkem jsem nikdy problém neměla, a proto jsem si v mládí vysloužila pověst, že jsem hubatá a drzá. Díky tomu jsem se poznala s naším hrabětem Filipem Josefem Kinským a máme k sobě celkem blízko, i když on je samozřejmě pán a já jen hubatá holka, která žije na jeho kamenickém panství. Když jsem se loni vdávala, jako svatební dar mi věnoval spoustu nábytku ze svého zámku ve Zlonicích. Je sice postarší, ale kvalitní, z tvrdého dřeva, některé kusy jsou intarzované a křesla a lavice čalouněné. V naší chalupě to vypadá honosněji než v jakémkoliv domě široko daleko. A ještě si náš hrabě vymínil, že bude kmotrem mého prvního dítěte.

Ale to jsem odbočila. Chtěla jsem jen říci, že se na kronikářskou práci hodím z celé rodiny Heřmanů nejlépe, samozřejmě pokud nepočítáme mého otce Johanna. Víte, co je oxymóron? Já to nevěděla, ale řekl mi to můj otec, když si přečetl první stránku mé kroniky. To divné slovo znamená protimluv nebo ještě lépe logický paradox. Napsala jsem totiž, že se v podstatě na kronikářskou práci nehodím, ale současně jsem se vychválila, že jsem pro ni naprosto ideální. To je podle otce oxymóron. Jemu se některé věci těžko vysvětlují, protože má svou mužskou logiku, kterou mu vštěpovali jezuité. Ale vy rozumíte, jak jsem to myslela, že?

Protože otec ukončil knihu osudů našeho rodu skoro před rokem, musím asi pro srozumitelnost dalšího vyprávění říci, co se za ten rok s námi všemi stalo. Není toho naštěstí mnoho, ale přece jen, lidský život není na rozdíl od skály něco, co se nemění a nehýbe. I když ani tenhle příměr není asi přesný, protože nedávno se v Hřensku hnula skála, zasypala jednu chalupu a zabila tři lidi. Má babička Anna se po smrti svého muže Ignáce stala v Kamenici kostelnicí a je ve městě váženou osobou. Ona samotná je spokojená, alespoň co vím, a pomáhá mé matce Brunhildě s domácností i s dětmi. Protože je můj otec Johann vrchnostenským správcem, má moje matka řadu společenských povinností. Vůbec ji nebaví a občas se s otcem poškorpí a odmítne ho někam doprovázet, ale nakonec poslechne, protože uznává, že bez toho, čemu ona říká šaškárna pro lidi, by nemohl být správcem a vydělávat tolik peněz.

Můj mladší bratr Ambrož se začal učit sklářem, on na školu nikdy moc nebyl, má ale šikovné ruce. Ve Falknovské huti byl ve svých šestnácti letech nejmladším baňkařem na verštatu. Jenže sklárnu koupila matčina sestra Hildegarda. Ty dvě se nemají rády, protože teta je až nemocná nenávistí k celému rodu Heřmanů. Můj strýc Leopold s ní totiž kdysi chodil, ale pro peníze se oženil s dcerou majitele sklárny. Hned jak Hildegarda převzala Falknovskou huť, mého bratra vyhodila. Ambrož tedy odešel a začal pracovat v nedaleké Chřibské. Tam se ho ujal Wolf, který sem přišel ze Šumavy spolu s mým dědou.

Druhý mladší bratr Johánek, to je otcův miláček. Vypadá jako cherubín, má plavé vlnité vlasy, modré nevinné oči, je po rodičích vysoký a dobře stavěný, ale co je hlavní, má hlavu na učení. Ve svých deseti letech se stal primusem, a pokud má otec čas, sám ho učí to, co mu místní škola dát nemůže. Jenže nedejte na první dojem. Bratr má modré oči jako anděl, ale anděl rozhodně není. Je to uličník jako jeho starší bratr a možná jako jsem byla i já. Ale je moc hodný a citlivý. Věřím otci, že z něj jednou něco bude.

O sobě jsem už psala. Žiju s manželem na Práchni a oba se věnujeme obchodu. On s mým strýcem Matyášem vozí zboží do zahraničí a já se věnuji plátenictví, neboť jsem to slíbila našemu hraběti. Mám na starosti celé obrovské panství. Poddaní tady tkají nejen pro něj, ale i pro můj podnik. Zvládnu totiž oba, vrchnostenský i ten náš. Matka na mne pořád útočí, proč už nemám s Lukášem dítě. Lukáš tráví hodně času na cestách a ani já nejsem pořád doma, takže se někdy nevidíme i dva nebo tři týdny. Ale když jsme spolu… Nehodí se říkat více, jen tolik napíšu, že zatím nechci otěhotnět, protože mám svou práci. Lukáš se mnou asi nesouhlasí, ale jsme mladí a máme dost času. Nejdříve musíme získat majetek a postavení, aby naše děti nevyrůstaly v chudobě, v jaké žije většina rodin v horách.

Vyprávění o příbuzných, kteří s námi nežijí v Kamenici, bude stručnější. Strýc Leopold zemřel v Lombardii, ale nikdo pořádně neví, proč a jak. Jeho žena Marie žije ve Vídni v malém paláci někde poblíž chrámu svatého Štěpána a živí se tím, že ubytovává mladé šlechtice. Kdysi byla bohatá, ale o veškerý majetek přišla. Její manžel ho totiž převedl na syna Petra, ale ten se ho vzdal ve prospěch sestry Pavlíny. Nu a tu o všechno okradl její tchán. Vzápětí ovdověla a jejím jediným majetkem je šlechtický titul baronka z Cassamontero. Oba, tedy Petr i Pavlína, teď žijí v Děčíně. Petr také ovdověl, má dva malé syny a je hraběcím lékařem. Zdá se mi, jako by se nám tak trochu vyhýbal, i když nevím přesně proč. Ale možná je to jen jeho uzavřenou povahou.

Strýc Matyáš žije v Haidě s Rozárkou, která umí skvěle brousit sklo. Mají už čtyři děti. Nejstarší Adam začal se svým otcem jezdit za obchodem, ostatní jsou ale ještě malé a žijí doma. Matyáš a jeho švagr Adalbert jsou obchodní společníci mého manžela.

A pak ještě vím o svém bratranci Robertovi, který žije jako novic u františkánů v Hejnicích od té doby, co ho opustila matka. Neodsuzuji Hedviku pro její opilství. Měla smutný úděl, jako by na ni Bůh zapomněl. Tolik ran, kolik schytala ona, by nevydržel nikdo. Náš život pozemský není totiž vůbec lehký a je snadné opovrhovat těmi, kteří zhřeší. Jenže copak všichni ti přemoudřelí mravokárci vědí, jak se cítí nešťastní a chudí lidé, které oni tak bohorovně kritizují? Ostatně i o tom je kronika našeho rodu.

I. KAPITOLA

Anna pravidelně navštěvovala hřbitov, který přiléhal ke kamenickému kostelu a od rynku a ulice ho oddělovala jen vysoká kamenná zeď. U Ignácova hrobu se zastavovala každé ráno, když šla za svými kostelnickými povinnostmi. Z chrámu svatého Jakuba to měla jen pár kroků a většinou používala postranní vchod ze sakristie.

Hrob pomalu zarůstal trávou, ale nepůsobil už tak prostě jako zpočátku. Johann totiž nechal na otcově hrobu vyměnit dřevěný kříž za kovaný se štítkem, na němž bylo Ignácovo jméno a datum smrti. Anna měla raději ten dřevěný, ale nemínila se hádat s dětmi pro malichernosti. Se sepjatýma rukama postála nad hrobem a pomodlila se. Ale když se pokřižovala, obvykle neodešla hned. Tiše Ignácovi vyprávěla, co je nového, a někdy s ním dokonce diskutovala, když si představila, co by na to řekl on. Tahle kratinká setkání s ním jí dávala sílu, aby zapomněla na smutek, který ji občas trápil.

Když kostel před bohoslužbou a po ní uklidila, chodívala obvykle na krátkou návštěvu na děkanství. Pokud Jindřich Ignác Teigl spěchal za svými povinnostmi, vyslechla si jen úkoly a jeho případná přání, ale když se nic nedělo, pak spolu poseděli a rozprávěli o farnosti a farnících.

Anna věděla, že dnes nemá děkan Teigl jinou povinnost než si připravit zítřejší kázání. Byl to však už starý a zkušený prelát a tohle mu nikdy mnoho času nezabralo. Předpokládala proto, že si i dnes v klidu spolu posedí, a těšila se. Měla toho vždycky hodně na srdci a on byl na rozdíl od snachy Brunhildy ten, kdo ji trpělivě vyslechl. Stejně jako jí dříve dokázal naslouchat její manžel Ignác. S ním však probírala jen rodinné záležitosti. O těch na děkanství mlčela, o to ochotněji vyprávěla, co se dozvěděla o lidech z farnosti a případně i od syna ze života na zámku.

Když vstoupila do uklizené a starosvětsky zařízené světnice, pozdravila jako obvykle: „Pozdrav pánbůh!“

Děkan Jindřich Ignác Teigl přikývl, ale neodpověděl, jak se sluší. Neřekl: „Dejž to pánbůh,“ ale s lehkým pousmáním opáčil:

„Až na věky, dcero!“

Bez vyzvání se posadila do křesla proti němu, tohle bylo její místo. Pak se ho zvědavě zeptala, co tím mínil. Takhle se přece věřící zdraví od nepaměti.

„Jistě, dcero. Jenže víš ty, co ten starobylý pozdrav ve skutečnosti znamená? Původně zněl ‚pozdrav tě pánbůh‘ a rozšířil se v časech morových ran. Lidé si těmi slovy přáli, aby je Bůh uzdravil, pokud by se nakazili. To přece není pozdrav hodný skutečné víry, protože naším vyznáním jsou evangelia. Jistě jsi už zaslechla pozdrav ‚pochválen buď Ježíš Kristus‘! A k němu patří má odpověď, kterou jsem ti před chvíli řekl.“

„Zaslechla jsem ten pozdrav na zámku,“ připustila váhavě Anna. Neměla ráda novoty a tenhle jí přes ústa nešel. Vrchnost vždycky mluvila jinak než poddaní.

„Tak proč ho nepoužíváš?“

„Mám ráda ten starý.“

„Jako většina farníků. Víš ty, že se nový pozdrav snaží v celé litoměřické diecézi prosadit náš vznešený biskup Vratislav z Mitrovic?“

Pokrčila rameny, ona byla jen kostelnice, ne prelát.

„Je to pozdrav křesťansky mnohem vhodnější! Vyjadřuje pokoru a upřímnou víru!“ pokračoval důrazným hlasem děkan. „Kristus má z něj radost, a proto shlíží na své ovečky laskavě. Náš biskup obdržel od samotného Svatého otce výsadu, že věřící jeho diecéze, kteří začnou ten pozdrav používat, obdrží automaticky papežské odpustky. V neděli o tom budu hovořit při svém kázání. A tebe žádám, abys tenhle pozdrav používala vždy a všude!“

„Jak poroučíš, otče!“

„Anno, copak já ti něco nařizuji?“ řekl měkce Jindřich Ignác Teigl. „Neděláš přece milost mně, ale velebíš Ježíše Krista.“

Opatrně přikývla. Tohle bylo jediné, co jí na hovorech s ním vadilo, pokud se zaštiťoval vírou, ale kvůli teologickým poučkám neviděl, co se děje doopravdy. Věděla totiž, že věřící na panství mají úplně jiné starosti než to, jak se správně zdravit. Loni byla špatná úroda, ale vrchnost požadovala stejné platy a královská berně byla zase o kousek vyšší. V Lužici se prý objevil mor a u Lipé nedávno přepadli a zabili kupce z Mimoně. Ale kdyby jen to! Allasonův podnik v Rumburku koupil Franclin Nurse a přadlákům v horách oznámil, že za kopu vřeten bude platit o půl zlatníku méně. To byla pro většinu rodin katastrofa.

„Tuším, co se ti honí hlavou,“ vytrhl ji z přemýšlení děkan Jindřich Ignác Teigl. „Má drahá Anno, nemysli si, já vím, co se na panství děje. Jenže církev nemá sílu bránit všemu bezpráví. Dobrý pastýř může dávat svým ovečkám jen to, co má ve svých rukách. Já nejsem Kristus, abych několika chleby nasytil zástup hladovějících. To, co jim mohu dát, je naděje! Pokud nebudeš věřit ve spásu, přestaneš věřit ve vše, co s naším životem souvisí. Jsem starý a možná naivní, přesto si namlouvám, že mohu lidem dobrým slovem pomáhat.“

„Jistě, otče,“ vyhrkla Anna, a než tomu dokázal zabránit, uchopila ho za ruku a políbila ji.

Pavlína stála u pece a vařila. Své malé synovce měla v širokém proutěném košíku na lavici u okna tak, aby na ně sice nesvítilo slunce, ale pootevřenými křídly proudil čerstvý vzduch. V kuchyni byla od ohně trocha štiplavého kouře, i když Petr nechal starou pec přestavět a tahle už měla solidní komín. Pokud však něco jen ohřívala na kovové trojnožce v hrnci, musela v čelustích pece zapálit malý oheň. Trocha kouře vždycky unikala do místnosti a tu odváděl dýmník ve starobylém klenutém stropu.

Ty dva malé milovala, jako by byli její. Wolfovi s Ignácem byl rok a půl a byli to zdraví a silní chlapci. Trávila s nimi víc času než její bratr, protože měl jako lékař na rodinu času zoufale málo. Ale jí to nevadilo. Zvykla si na klid, který jí život v Děčíně po bouřlivém vídeňském mládí skýtal.

Starala se o celou domácnost, spřátelila se snad se všemi ženskými v ulici, a jakmile měla volnou chvilku, četla si. Petr pro ni objednával knihy jak v Praze, tak i v Lipsku. Ovšem když bedny vybalovala, vždycky našla mezi svými romány zasunutý nějaký lékařský nebo přírodovědný spisek. Občas bratra škádlila, jeho knihu v domě ukryla a on ji musel hledat, jako by si děti hrály na schovávanou.

Vrzly dveře a do kuchyně hřmotně vstoupil hraběcí komoří Ruppert. Bez zájmu se ohlédla přes rameno a oznámila, že bratr odešel k pacientovi a vrátí se až večer.

„Já přišel za ní,“ opáčil důležitě komoří. S lidmi ve městě hovořil s povýšeností, jako by on sám byl milostivá vrchnost. „Šla se mnou na zámek.“

Pavlína vyrostla v nejlepší vídeňské společnosti a pohybovala se i na císařském dvoře. V Děčíně ji všichni znali jen jako Pavlínu Heřmanovou, nikomu neprozradila, že je baronkou z Cassamontero. I Petrovi o tom přísně zakázala mluvit. Pro hraběcí úředníky byla nezajímavá a bylo to vlastně poprvé, kdy ji některý z nich oslovil. S hraběnkou Marií Filipínou Thunovou se viděla jen jednou, a to když ji Petr odvedl představit na zámek. To bylo ještě v loňském roce. Hraběnka se na ni podívala, přikývla, ale nic neřekla. Tím to bylo vyřízené. Petrovi prokazovala přízeň, protože si vážila učenosti, ale poddaní ji naprosto nezajímali.

Pavlína nesnášela nadutost a hloupost. Proto se obrátila ke dveřím a úsečně odpověděla: „Neviděl, že mám práci? Až to dodělám, přijdu. Pokud tu chtěl na mě počkat, sedl si ven do mázhauzu.“ Mohla si drzost dovolit, ona poddaná nebyla.

Komoří zalapal po dechu a cosi zakoktal, protože to nebyl muž bystrý a najednou nevěděl, co si počít v situaci, kterou nikdy nezažil.

„Vidíš sám, že vařím,“ přešla Pavlína do normálního způsobu řeči. „A hlídám ty malé. Jsem v domě sama, takže hned jak se bratr vrátí, přijdu. Po kom se mám ptát? Kdo chce se mnou mluvit?“

„To jí jen tak neprojde!“ vyhrkl konsternovaně. Otočil se a s prásknutím dveří kuchyni opustil.

Pavlína dodělala svou práci, pak vzbudila malé synovce, uchopila je za ruce a pomalu se s nimi vydala na dvůr za domem. Učila je chodit a měla radost, jak jim to jde.

Petr se vrátil poměrně brzy, těsně po poledni. V klidu se najedli.

V mázhauzu už čekali tři pacienti.

„Dneska se musíš o malé postarat ty,“ oznámila Pavlína, když sklidila ze stolu.

„To přece nejde. Víš dobře, že nechci, aby zůstávali sami. A do pracovny, když za mnou chodí nemocní, je vzít nemohu. Co máš tak důležitého?“

„Mám se dostavit na zámek.“

„O ničem nevím. A to jsem mluvil s naší hraběnkou včera,“ kroutil nechápavě hlavou Petr. „No, když je to tak, tak běž. Nějak to zařídím.“

„Večer budou pohankové placky se škvarky,“ slíbila ještě a pak se šla převléknout z domácích šatů do lepších. Domácí si koupila až tady v Děčíně. Byly to poctivé měšťanské oděvy z tmavé látky tradičního střihu a bez jakéhokoli zdobení, jak se na počestnou ženu slušelo. Ovšem v truhlici měla několik drahých oděvů, které nosila do společnosti ve Vídni. Skoro rok je neměla na sobě, a tak ji napadlo, že tomu namyšlenému Ruppertovi ukáže, že ona není jen tak někdo. Vybrala si brokátové šaty se stříbrnou výšivkou. Když si je oblékla, s nelibostí postřehla, že jsou jí v pase těsné, díky usedlému životu trochu přibrala. Před zrcadlem se ještě decentně nalíčila. Když udělat dojem, tak se vší parádou. A protože neměla čas si pořádně upravit vlasy, vzala si nejlepší čepec s krajkami.

Na schodech potkala řezníka Cypriána, který šel za jejím bratrem, protože si poranil prst a rána se mu zanítila. S takovými drobnostmi se za lékařem obvykle nechodilo, ale on jako cechmistr rád ukazoval, že mu na nějakém zlatníku nezáleží. Jeho žena o něm prohlašovala, že ho sice neporazí rozzuřený býk, ale nepatrná chřipka ano. Ovšem říkávala to jen za jeho zády.

Cyprián se zastavil a nevěřícně si Pavlínu prohlížel. Jako v případě většiny řezníků, jeho žerty bývaly zemité a jen zřídka opravdu vtipné. Jenže tentokrát se na žádný nezmohl a jen popleteně vyhrkl: „Pozdrav pánbůh, Milosti.“

Pavlína se na něj zářivě usmála. Zíral za ní, dokud nezmizela. Nepospíchala, brokátové šaty nebyly ušité na to, aby se v nich chodilo rychle. Nechtěla se zpotit a zadýchat. Ulicí Dlouhá Jízda šla, co noha nohu mine. Tak se tu říkalo svažité rampě, která byla vysekaná do skály a vedla z malého rynku za kostelem Povýšení svatého Kříže na vršek ostrohu k zámecké bráně.

Fortnýř jí suše oznámil, že na ni už čekají, a odvedl ji do paláce. Hraběnka Thunová ji přijala ve svém budoáru. Když Pavlína vešla, celkem přátelsky ji uvítala, o slovním konfliktu s jejím komořím ani slovo, i když on nikdy žalovat nezapomněl. Nemohla odtrhnout oči od jejích šatů, protože milovala dvorskou módu. Pavlína, když ještě žila ve Vídni, měla nejen vkus a stýkala se s nejlepšími krejčími, ale studovala tištěné módy a sama si tyhle šaty navrhla.

„Posaď se,“ řekla hraběnka a rukou ukázala na křeslo u malého stolku, na kterém stála karafa s vínem a byly připraveny tři sklenky z křišťálového skla zdobené rytinou s hraběcím erbem. „Jak že se jmenuješ?“

Pavlína postřehla, že s ní nemluví jako s poddanou, a tím zvědavější byla, o co jde. Ani Petr nic nevěděl. S lehkou úklonou řekla své dívčí jméno. Tak ji na zámku bratr loni představil.

Hraběnka Marie Filipína Thunová se pousmála a lehce zavrtěla hlavou. „Ne, ne, má drahá, tak se už nejmenuješ. Chápu, proč tajíš své urozené jméno, ale situace ve Vídni se pro tebe přece jen trochu změnila. Přijel za tebou dvorský rada Hubert von Traunstein, aby věc s dluhy tvého zemřelého manžela jménem císaře konečně uzavřel. Jak, to mi neřekl, jen prohlásil, že snad budeš mít konečně klid.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

I. ČÁST

NENÁVIST

I. KAPITOLA

BĚLIDLO

BITKA

LÁSKY

VÁLKA

ÚPIS