Jiří Hanibal

Nebezpečné křižovatky

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jiří Hanibal, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9558-6 (epub)

ISBN 978-80-243-9559-3 (mobi)

1

Dveře z pevných mříží zaklaply. Cvak! Profesor Bedřich Kasal měl pocit, že ho tenhle zvuk bude pronásledovat celý život. Suchý kovový třesk zámku. Od toho prvního dne, kdy za ním zaklapl, ho slýchal i v bezesných nocích, rušených jen vzdechy, výkřiky a jinými, méně příjemnými zvuky, jaké vydávala těla spoluvězňů. Zpočátku nemohl spát, civěl do tmy unavenýma očima. A když se mu přece jen podařilo usnout, probouzel se sotva po několika minutách opět tím zvukem: cvak! Prudce se posadil, zrychleně, vylekaně oddechoval, byl přesvědčen, že se nezmýlil a někdo opět přichází, aby se ho stále znovu vyptával na tytéž věci a on musel opakovat stále tytéž odpovědi.

Kolem byla tma a ticho, a tak znovu ulehl, aby se pokusil usnout. To bylo na počátku. Později si zvykl. Unavené tělo potřebovalo odpočinek, a tak se naučil usínat stejně jako ostatní a spát až do tři čtvrtě na pět, než ho dozorce vzbudil k rannímu budíčku. Tohle časné vstávání snášel profesor Kasal dost špatně, nebyl na to zvyklý. Po umytí ve společné koupelně, po úklidu cely a snídani v jídelně odcházel do zaměstnání. Jako matematik pracoval v konstrukční kanceláři kovovýroby. Dělal tam na nezajímavých drobnostech. A pak opět návrat do cely, občas procházka po malém dvoře s jedním basketbalovým košem, dvěma malými hokejovými brankami, kde hrávali chlapi fotbal, a pak ještě s oválem se zanedbanou antukou, která měla představovat běžeckou trať. Potom následoval návrat zpět do cel. Zpočátku ho na chodbě pronásledovaly zvědavé pohledy a otázky ostatních odsouzených. Stále to věčné: „Proč ty jsi tady? Za co?“

Dozorce s něžným příjmením Eliška, statný, téměř dvoumetrový chlap, mu doporučil, aby na otázky odpovídal jen stručně a ještě lépe vůbec ne, proto jen zahučel:

„Za zabití…“ Pak už jen mlčel. A ostatní usoudili, že s ním příliš velká zábava nebude.

„On má pan profesor frňák moc nahoru. Myslí si, že náš prd smrdí, ale jeho voní.“ Netušil, odkud se dověděli, že je profesorem, protože se vždycky hlásil stejně jako ostatní a také dozorci ho oslovovali stejně: odsouzený Kasal. Bylo to nesmírně ponižující, tohle hlášení ho zbavovalo veškeré důstojnosti. Nebyl ničím, neměl minulost, neměl budoucnost – byl jen odsouzený Kasal. Představa, že bude takhle žít příštích deset let, byla pro něj děsivá a naprosto nesnesitelná. Kolikrát si jen říkal: tohle přece nemůžu přežít! Lidská touha po životě za jakýchkoliv podmínek je však zřejmě silnější, než si dokázal vůbec uvědomit. Vždyť jen tak si lze představit, že lidé přežívali za války všechny útrapy koncentračních táborů, vždy znovu byli schopni probouzet se do stejně beznadějných rán – neboť naděje je neopouštěla. Ano, naděje… Ta pomáhala přežít Bedřichu Kasalovi ty nejhorší dny, kdy propadal zoufalství…

A pak mu před dvěma léty svitla naděje. Do hovorny za ním přišel jeho advokát a oznámil mu, že zažádá o jeho podmínečné propuštění. Sršel optimismem:

„Nevidím žádný důvod, pane profesore, proč by vám neměli vyhovět. Vzorné chování, žádné kázeňské prohřešky.“

Bedřicha naplňovala jeho slova nadějí. Zároveň však pociťoval jakousi podivnou nejistotu, kterou si nechával pro sebe, neboť by ji nedokázal racionálně zdůvodnit. Neustále jím zmítaly pochybnosti. Co když… co když… A pak ta slova i ty pochybnosti dostaly reálnou podobu, když mu advokát oznámil, že byla jeho žádost o podmínečné propuštění zamítnuta.

Stala se neuvěřitelná věc a ve věznici až dosud zcela výjimečná. Soudce, který o Bedřichově žádosti rozhodoval, za ním přišel do cely. Byl to bývalý státní zástupce doktor Pechlát, který při Bedřichově procesu vznášel obžalobu.

„Odsouzený Kasal,“ oslovil nyní vězně. Znělo to jako otázka, ačkoliv Bedřicha dobře znal.

Ten se postavil a mlčel.

„Mé rozhodnutí vás asi zklamalo, že?“ Opět otázka, která zůstala bez odpovědi.

V malé cele bylo pro dva muže sotva k hnutí. Byli tam sami. Jen malým okénkem ve dveřích byl vidět na chodbě dozorce Eliška, který spíš jen ze zvyku dbal o soudcovu bezpečnost, neboť dobře věděl, že od Kasala mu žádné nebezpečí nehrozí. Ačkoli – nebylo možné zcela opomenout, že tu byl Kasal kvůli zabití. Nebylo jisté, že po zamítnutí jeho žádosti o propuštění v něm opět nebouchnou saze.

Soudce Pechlát byl už starší muž, možná dokonce starší než profesor Bedřich Kasal. Byl menší, poměrně statný a to, co na něm obzvláště upoutávalo pozornost, byla mohutná hříva šedivých vlasů, která mu poletovala kolem hlavy a na tvářích a bradě se spojovala se stejně šedivými vousy. Pechlát byl státním zástupcem při Bedřichově procesu a úporně a nesmiřitelně se snažil kvalifikovat Kasalův čin jako vraždu, nikoliv jako zabití, což bylo významné při stanovení výše trestu. Bedřichovi se zdálo, jako by ho soudce přímo osobně nenáviděl. A stále si během jednání kladl otázku: proč? Vždyť jsem tomu člověku nic neudělal! Nyní se ptal sám sebe: Proč se mnou chce ten člověk vůbec mluvit? On po rozhovoru nijak netoužil.

Nyní si Pechlát odkašlal a zeptal se: „Chcete znát důvody, jaké mne vedly k zamítnutí vaší žádosti?“

Bedřich měl sto chutí plivnout tomu chlapovi do tváře a říci ne. Zavrtěl však jen hlavou a pak přece jen řekl: „Myslím, že to není teď důležité.“

„To máte z vašeho hlediska jistě pravdu, ale já bych vám je přece jen rád řekl.“ Pechlát se rozkročil a zadíval se upřeně Bedřichovi do tváře: „Já si totiž stále myslím, že nešlo pouze o zabití, ale o vraždu! A mezi zabitím a vraždou je ve-li-kán-ský rozdíl,“ hláskoval Pechlát, aby tak zdůraznil obrovitost problému. Jak byl ten člověk Kasalovi protivný! Přímo se zalykal svou důležitostí, připadal si všemocný jako Bůh, kterému je souzeno rozhodovat o životech lidí, kteří stanuli před jeho soudcovským stolem, a záleželo jenom na něm, jak rozhodne: jestli palcem dolů, či nahoru, jako římští Caesarové. „Chápete mě?“ zeptal se Pechlát. Jako by na tom záleželo. Bedřichovi záleželo jenom na jediném: aby se toho chlapa co nejrychleji zbavil.

Proto poslušně přikývl: „Ano, chápu.“

„To je dobře,“ odpověděl spokojeně soudce, zaťukal na dveře, dozorce Eliška hbitě otevřel, protože byl rád, že tahle podivná návštěva skončila a soudce odešel.

Bedřich měl zpočátku pocit, že se ho zamítnutí jeho žádosti o podmínečném propuštění příliš nedotklo. Tady ve věznici byl za ta dlouhá léta zvyklý na zaběhnutý řád. Pokud se nudil, zašel občas do knihovny, ale tam nic slušného nenašel, jen vyřazené knihy, které sem nakladatelství odkládala jako neprodejné. Byly tu i knihy tištěné v azbuce a také vietnamské časopisy. Po chodbě chodil s ostatními jenom zřídkakdy. A zde se taky seznámil s Jirkou Chmelařem. Byl to menší, zavalitý chlapík, který se ho zastal, když na něj začal dotírat habán Kolesár, původem odněkud z východního Slovenska. Oč měl menší mozeček, o to měl větší chuť vyhledávat různé spory, strkanice a rvačky. V těch se vyžíval, neboť se ho všichni vzhledem k jeho fyzickému vybavení obávali.

„Uhni, srágoro!“ vrazil tehdy do Bedřicha na chodbě.

„Nejsem srágora,“ ohradil se Bedřich.

„Tak co do mě strkáš?! Ještě to jednou zkus a ubalím ti takovou, že sám sebe nepoznáš!“ Kolesár napřáhl mohutnou tlapu.

A tu se ozval Chmelař: „Snad tady máš místa dost, obludo.“

Místo na Bedřicha zamířila Kolesárova tlapa na Chmelaře. A pak se stalo něco nečekaného. Ten malý sporý chlapík chytil habána za napřaženou ruku, a než se obluda nadála, ležela na zemi. To už vlétli na chodbu dozorci: „Všichni na cely! Všichni do cel!“ A chodba se rychle vyprázdnila. Okamžitě proběhlo krátké vyšetřování. „Kdo s tím začal? Kdo to byl?“

„Rvačku začal Chmelař.“

A tu se ozval Bedřich: „To bylo kvůli mně. Kolesár mě chtěl napadnout a tady Chmelař mě jen bránil.“

Skončilo to jako obvykle. Kolesár dostal samotku a Jirka Chmelař sykl směrem k Bedřichovi: „Díky!“ A potom ještě dodal: „Se mi zdá, že si tě budu muset vzít trochu pod křídlo, jinak by tě tady ty šmejdi zničili.“

„To budu rád,“ přikývl Bedřich. Nebude špatné mít tu jakousi oporu. Změřil si Jirku Chmelaře vedle sebe. Nevynikal postavou, byl spíš menší, ale svalnatý. Bedřichovi to nedalo, aby se nezeptal: „Jak to, že ses s tím habánem Kolesárem tak snadno vypořádal?“

„Dělal jsem trochu karate, to je někdy pro život lepší než doktorát.“

Občas pak spolu prohodili pár vět. Bedřichovi vyhovovalo, že je Chmelař celkem uzavřený člověk, pokud se mělo mluvit o něm, byl skoupý na slovo. Bedřich se nikdy nedověděl, proč byl vlastně ve vězení. Kdykoliv na to jen trochu narazil, začal Jirka mlžit, mluvit neurčitě v jakýchsi náznacích a nakonec Bedřicha odbyl. „To je moc složitý, to bys nepochopil, i kdybys byl stokrát profesorem matematiky,“ usmíval se poněkud shovívavě. A pak přece jen utrousil: „Samozřejmě že v tom byly různý kšefty, tabák, chlast… Taky zbraně. Když pak není člověk dost šikovnej a opatrnej, tak skončí jako já. Hlavní je, nedělat z toho žádnou tragédii. On tenhle opruz taky jednou skončí a pak se zase rozlítnu do světa.“ Na chvíli se odmlčel, chvíli si prohlížel Bedřicha ze strany, než se zeptal: „A proč jseš tady ty?“

„Kvůli zabití,“ odpověděl Bedřich stručně.

Jak se tak courali bezcílně po chodbě, Chmelař se rázem zastavil a zadíval se upřeně na Bedřicha s tváří plnou nedůvěry. „Nekecej! Ty? Pro vraždu?“

„Kvůli zabití, to je rozdíl,“ opakoval mimoděk slova soudce Pechláta.

„Já bych řekl, že to máš prašť jako uhoď. A když se na tebe člověk kouká, řekl by, že bys nedokázal ublížit ani mouše.“

Bedřich přikývl s hlavou sklopenou k podlaze: „Člověk kolikrát sám netuší, jaký se v něm skrývají běsi…“

Oba se odmlčeli.

Bedřich byl spokojen, že tu našel konečně člověka, který nebyl žádný hlupák a s kterým bylo možné o lecčems pohovořit. Jirka Chmelař pro něj zůstával stále tak trochu záhadou. Co to vlastně bylo za člověka? Nedalo se pochybovat o jeho inteligenci, ačkoliv mu vysokoškolské vzdělání chybělo. Na druhé straně jeho zájmy byly obdivuhodné. Dalo se s ním hovořit o problémech vzniku vesmíru, života, víru v Boha však v sobě zřejmě nikdy nenašel. Jeho zásadou bylo, že se každý musí postarat o sebe sám a nikdo mu v tom nepomůže, ani Pán Bůh, o kterém s oblibou říkával: toho omlouvá jen to, že neexistuje. Jirka Chmelař bral život vždycky z té lepší stránky a Bedřich mu tuhle schopnost upřímně záviděl. S ním se zdálo všechno snazší, všechno se dalo vydržet a překonat. A proto bylo pro Bedřicha tak nemilé a nepříjemné, když necelý rok před uplynutím jeho trestu Jirka Chmelař z jeho života zmizel. Propustili ho tak rychle, že se nestačili ani pořádně rozloučit a Bedřich pochyboval, že se ještě někdy uvidí…

Uplýval zvolna den za dnem a za čas to Bedřichovi nedalo, aby nepomyslel na to, že se blíží den, kdy také on opustí věznici. V takových chvílích propadal zmatku. Co ho venku čekalo? Nejistota, samota. Neměl tušení, kde bude spát tu první noc, kde najde práci, nic… A pak se, zcela nečekaně a nenadále, začaly dít věci, které následovaly jedna za druhou.

Zašel za ním jeho vychovatel magistr Mareš. Bylo mu něco přes třicet a pomyšlení na to, že by měl profesora Bedřicha Kasala vychovávat, připadalo zřejmě oběma komické. Seznámil Bedřicha se vším, co bude předcházet jeho propuštění. Jinak se mu naštěstí nevnucoval. Při rozloučení mu řekl: „Nebude to pro vás snadné, profesore, vrátit se zpět do normálního života.“

„Umím si to představit,“ přikývl Bedřich.

Mareš však zavrtěl hlavou: „Neumíte. To si jen myslíte, že si to umíte představit. Skutečnost je pak docela jiná.“

Bedřich mlčel. V duchu ale dával tomu mladíkovi za pravdu. Mluvil rozumně, asi měl i přes své mládí zkušenosti. Pro Bedřicha nebyla jeho slova žádným povzbuzením.

Následovala návštěva jeho kurátora. To byl člověk, který měl dbát na jeho první kroky na svobodě, usnadnit mu je a postarat se mu o bydlení – pokud se neměl kam uchýlit – a taky o zaměstnání. Na rozdíl od Mareše byl kurátor Vaněček už starší muž. Vypadal unaveně, dokonce se dalo říct, že utrápeně, čemuž se nebylo možné příliš podivovat při jeho zaměstnání naplněném jen těžkostmi a potížemi a taky řadou zklamaných nadějí. Vaněček přestal totiž už dávno věřit ve smysluplnost svého počínání.

„Učinil jsem ve vašem případě už určité kroky. Navštívil jsem pracovní úřad, abych zjistil jaké jsou možnosti zaměstnání. Není jich mnoho. Mohl byste pracovat v knihovně jako skladník…“

„Myslel jsem, že se vrátím zpět na školu, kde jsem učil,“ odpověděl Bedřich trochu zklamaně.

„S tím bych na vašem místě příliš nepočítal,“ smutně si povzdechl Vaněček a tvářil se při tom jako zástupce pohřebního ústavu. „Pak je tu ještě otázka vašeho bydlení,“ lezlo z kurátora každé slovo jak z chlupaté deky.

Na rozdíl od vlídného a laskavého vychovatele Mareše šel Vaněček Bedřichovi se svým pomalým a unaveným vyjadřováním dost na nervy. Netoužil po ničem víc, než aby tento pro oba trapný rozhovor co nejdříve skončil. Tenhle člověk nemohl pomoci ani sám sobě, natožpak aby pomáhal jiným.

A tak řekl rychle: „Myslím, že s mým bydlením si nebudete muset dělat starosti. To už si zařídím sám. Mám ženu, sestru… Ty mě jistě nenechají na holičkách a budu mít kde složit hlavu.“

„To jsem rád, to mi spadl opravdu kámen se srdce,“ povzdechl si s úlevou Vaněček.

Bedřich byl rád, když se za kurátorem zavřely dveře. Po jeho návštěvě následovala ještě lékařská prohlídka.

A pak nastal konečně den, kdy se otevřely dveře cely a dozorce Eliška řekl: „Odsouzený Kasale, připravte se k odchodu z věznice!“

To byla velká slova, na která čekal Bedřich celou řadu let. „Tak hoďte sebou!“ pobídl ho Eliška, když se Bedřich k ničemu neměl. „Nebo se vám snad odtud nechce?“ usmál se dozorce.

Šli spolu chodbami na výstrojní oddělení, kde si Bedřich svlékl sintr – svou šedohnědou vězeňskou blůzu, kalhoty a za to dostal své civilní šaty, v kterých nastoupil do věznice. Když si je oblékl, zjistil, že jsou mu trochu velké. Bude stačit, když utáhne opasek o jednu dírku. V další kanceláři výstupního oddělení mu vrátili jeho hodinky, zlatý snubní prsten, dostal také tři sta padesát korun na ty nejnutnější brzké výdaje. Rozpačitě je žmoulal v ruce. „To přece stačí sotva na tři obědy,“ namítl brýlaté ženě proti sobě.

„Nejste nějak moc náročný?“ zeptala se úřednice udiveně. „Jiným to stačí na týden. Nesmíte chodit na obědy do Alcrónu.“ Bedřich stál rozpačitě před stolem s penězi stále v rukou, jako by nevěděl, co s nimi. Ženě se ho asi zželelo, protože se nakonec usmála a dodala docela vlídně: „Nebojte se, peněz jste si tu vydělal do začátku dost. Pošleme vám je na váš účet. Založil vám ho kurátor. Tady je jeho číslo. Vyplňte si tu PIN!“ podala Bedřichovi propisku. Ten napsal bez rozmýšlení číslo padesát tři. Tolik mu bylo let. A pak ještě desítku. Tolik let strávil ve věznici.

Vrátil se s Eliškou na celu a ten mu tentokrát řekl:

„Sbalte si, Kasale, kuličku.“ Věděl, co to znamená. Udělat kouli z prostěradla, z deky a všech dalších věcí, jaké ve věznici používal. Bedřich si však hlavně povšiml jiné důležité věci: dozorce vynechal tentokrát před jeho jménem oslovení „odsouzený“. To bylo to slovo, které ho až dosud zbavovalo důstojnosti a které mu mělo neustále připomínat, kam patří a kde je jeho místo. Bylo to dobře vymyšlené. To slovo bylo slušné, neuráželo, vytvářelo jen nepřekročitelnou hráz mezi těmi slušnými a odsouzenými. Bedřich přidal ke kuličce ještě prádlo, kanady a deku, kterou se přikrýval. To vše pak, stále doprovázen dozorcem Eliškou, odnesl znovu na výstrojní oddělení, kde byl tentokrát přítomen i vrchní inspektor strážní služby.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se. Nebylo jasné, komu ta otázka patří, jestli Bedřichovi, nebo vězňům, kteří kuličku a sintr přebírali. Bedřich mlčel a muž, který kuličku kontroloval, zabručel otráveně: „Jo, je to dobrý…“ Jistě by si s Bedřichem rád své místo vyměnil.

„Můžete jít, Kasale,“ přikývl vrchní inspektor.

A Bedřich byl náhle plný nečekané bezradnosti, jako by měl pocit, že neví, co si počít. Dozorce Eliška si povšiml jeho rozpaků a řekl chápavě: „Doprovodím vás.“ Šli společně chodbami až k těm posledním mřížím.

Otevřely se, před Bedřichem už byla jen chodba k docela obyčejným dveřím, za kterýma byl jiný den, jiný život a on pocítil podivnou úzkost z toho, co ho čeká.

„Hodně štěstí,“ popřál mu Eliška.

„Díky,“ řekl Bedřich a vykročil chodbou k těm dveřím, za kterými ho čekalo tolik neznámého…

2

Cvak! A suchý třesk kovových mříží. Bedřich sebou trhl a trochu polekaně se ohlédl. Ne, chodba za ním byla prázdná, nikdo za ním nešel a mřížové dveře byly zaklapnuté. Zřejmě se mu to jen zdálo. Nikdy se toho zvuku nezbaví. Poprvé ho zaslechl, když vstupoval do věznice, nyní se mu vtíravě připomněl, když to místo opouštěl.

Ten první den to nebylo nic příjemného, nechtěl by to zažít podruhé. Ke dveřím to měl už jen pár kroků. Klika byla na dosah. Stiskl ji a vyšel ven.

Na chvíli se zastavil oslněn jasem jarního dne. Přivřel oči a sluneční paprsky se mu opřely o brvy. Ve věznici se stávalo, že nezahlédl slunce celé dny. Malý vězeňský dvorek, kam se šel občas v osobním volnu projít či sledoval své druhy, kteří tu s ohlušujícím řevem hráli fotbal mezi dvěma malými hokejovými brankami, zůstával ve stínu okolních několikapatrových budov. Tam se sluneční paprsek nedostal. Zhluboka vdechoval jarní vzduch. Zdálo se mu, že voní, ale nemusela to být vůbec pravda, kde by se tu taky vzaly nějaké vůně.

Neubránil se rozechvění. Za deset let pobytu ve věznici si Bedřich zvykl na pevný kázeňský řád, který zůstával den co den neměnný. Nyní měl před sebou cosi neznámého. Ještě než stiskl kliku dveří, neubránil se, aby nepomyslel na to, co ho venku čeká… a hlavně: kdo ho tam čeká.

Na tu první otázku nacházel celkem snadno odpověď. Vůbec ho nenapadlo, že by se snad nemohl vrátit zpět ke své práci profesora matematiky na gymnáziu. To byla věc, o jaké ani příliš nepřemýšlel, tak se mu zdála samozřejmá. Proto nebral příliš vážně ani pochybnosti mladého vychovatele magistra Mareše, ani varování kurátora Vaněčka. Ze svého zaměstnání si nedělal těžkou hlavu. Stačilo těch několik posledních dní před odchodem, aby pocítil, že se mu opět vracejí síly, které ho opustily a o kterých se domníval, že už jsou jednou provždy ztracené. Nyní se ve svých třiapadesáti letech cítil ještě mladý a plný sil. Byl skálopevně přesvědčený, že se znovu vrátí do školy, kde vyučoval matematiku předtím, než nastoupil svůj trest, nebo – to v tom horším případě – začne učit někde na jiné škole. Byl přesvědčen, že po zkušeném matematikovi s dlouholetou praxí chňapnou všude všemi deseti.

Ta druhá otázka – kdo ho bude čekat – ta ho skutečně zneklidňovala, vyvolávala v něm rozechvění a nejistotu. Neměl nejmenší tušení, kdo by ho mohl po propuštění očekávat, nebyl si jistý, jestli se někdo takový vůbec najde. Nedělal si žádné iluze. Klonil se spíš k tomu, že ho po propuštění z vězení nikdo vítat nebude. Přece jen v něm však doutnala malá jiskřička naděje, že by tam někdo mohl být. Kdo asi? Sestra Alena? O tom pochyboval, ta si na něj sotva udělá čas. Syn Jakub? Ten možná… Bylo mu dvaadvacet, příští rok by měl skončit studium na technice, byl to už dospělý muž, chlap… Nikdy spolu nemluvili o tom, jak se dívá na Bedřichův čin. Nebyla příležitost a Bedřich sám cítil určitý ostych začít hovořit o věci, která pro něj byla tak bolestivá, spíš se takovému rozhovoru vyhýbal. Jakubovi bylo v té době dvanáct, byl příliš malý na to, aby si mohl utvořit vlastní názor, a později, když už mu bylo těch osmnáct, dvacet, Bedřich netušil, jestli ho za jeho čin odsuzuje, či pro něj má nějaké pochopení. Bylo to opravdu příliš složité. Jeho žena Helena, kvůli které všechny ty Bedřichovy problémy vůbec vznikly, tu určitě nebude. Ačkoliv…

Zahlodal v něm červíček pochybností – u Heleny nebyla o překvapení nikdy nouze. Byla to přece ona, kdo ho po odsouzení navštívil ve vězení. Helena byla posledním člověkem, od kterého by býval něco takového očekával, po tom všem, co předcházelo. Nezmohl se tehdy na jedinou kloudnou větu. Helena, to byl přece člověk, který měl všechny důvody ho k smrti nenávidět. Vůbec ji nechápal. A zatímco on byl celý stísněný a nesvůj, Helena se ve vězení chovala docela uvolněně, dokonce žertovala s dozorci, kteří byli okouzleni její krásou. Ne, Bedřich svou ženu nechápal. Chovala se zcela nečekaným a nevysvětlitelným způsobem. Když jí státní zástupce Pechlát, ten vlasatý blbec, doporučil, aby se s Bedřichem rozvedla, odmítla. Když se to Bedřich dověděl od svého advokáta, nemohl se vzpamatovat z překvapení. Pechlát si prý pozval Helenu k soukromému rozhovoru a v něm zdůrazňoval, že rozvod by nebyl žádný problém a mohl by proběhnout za velmi příznivých podmínek pro Helenu. Bedřich tehdy v duchu zuřil. O svém vztahu s Helenou už ztratil všechny iluze, ale podráždilo ho, že se Pechlát odvažuje plést se mezi ně. Není pochyb, že se mu Helena líbila a i to mohlo hrát svou roli v tom, že se během soudního jednání choval k Bedřichovi s tak nenávistným zaujetím. Helena byla okouzlující a nebylo divu, že jí státní zástupce naopak nabízel „nezištně“ své rady a svou pomoc. Jistě by si ji dal dobře zaplatit a určitě doufal, že by jeho odměna nemusela být zrovna finanční, ale že by ji mohl vyinkasovat ve velice příjemných naturáliích.

To jejich setkání ve vězení bylo podivné. Bedřich nejdříve uvažoval o tom, že Heleninu návštěvu odmítne. To byl první nápad. Byl přesvědčen, že ji nechce vidět, příliš mu ublížila a ta situace, v jaké se ocitl, byla koneckonců z větší části jejím dílem. Byl stále plný hořkosti. Potom však svůj názor změnil. Uvědomil si totiž, že Helena svědčila během procesu kupodivu v jeho prospěch. Tak jako obvykle bylo její chování jen těžko vysvětlitelné a tím méně pochopitelné. Když Helena přišla, vypadala jako obvykle skvěle. Zatímco švitořila s dozorci a okouzlovala je svými úsměvy, Bedřich většinou jen mlčel, odpovídal krátce a úsečně. Celou tu dobu mu vrtala hlavou jen jedna otázka, kterou se odvážil vyslovit až těsně před rozchodem.

„Proč jsi odmítla rozvod? Měla jsi jedinečnou příležitost.“

Helena na něj pohlédla s jakousi pohrdavou shovívavostí: „Nechtěla bych, abys propadal falešným iluzím. Rozhodně to nebylo z lásky k tobě. Ale nerada kopu do lidí, co leží na zemi.“ Ta odpověď byla pro Helenu příznačná. Prolínala se v ní její dobrota i bezcitnost. Bedřicha ta slova celkem nepřekvapila. Byl zvyklý, že se v Helenině jednání objevovaly občas nelogičnosti. To se nakonec týkalo i její nevěry s Matějem. Stále si nemohl srovnat v hlavě, že si vybrala právě toho ošklivého chlapa s odulou, uhrovitou tváří, o jehož inteligenci neměl valné mínění. Už dávno se vzdal snahy tomu porozumět. I nyní jen mlčky přikývl a pak se rozešli.

Bedřich otevřel přivřené oči. Jak předpokládal: v úzké ulici stálo několik zaparkovaných aut, ale nikdo ho tam neočekával. Bedřichovi bylo jasné, že dnešním dnem dochází v jeho životě k významné změně. Zároveň s klapnutím zámku a suchým třeskem mříže se za ním uzavírala nejhorší kapitola jeho života, ke které se nechtěl už nikdy vracet. Alespoň v to doufal. Její začátek se odehrál už dávno, před těmi deseti léty, kdy se zabodl kuchyňský nůž, který držel v ruce, do Matějova těla…

Seznámili se spolu, když Matěj instaloval na škole, kde Bedřich vyučoval, výstavu o vzniku života na zemi. Bedřicha tehdy zaujala, ačkoliv se mu zdálo, že řada nápadů, jaké se tam uplatnily, nebyla původních a že už je někde viděl. Stál tehdy na chodbě, prohlížel si panely s grafy a reprodukcemi ze Zemanova známého filmu Cesta do pravěku, když se za jeho zády ozvalo: „Líbí se vám to?“

Bedřich tehdy netušil, kdo je ten mohutný, robustní tazatel.

„Líbí,“ přikývl.

„To mě těší. Já jsem autor, architekt Kubík.“

Profesor Kasal se odvážil seznámit architekta Kubíka se svým dojmem, že některé nápady v instalaci nejsou tak zcela původní. Ten se kupodivu nijak neurazil, jenom se hlasitě zasmál a přikývl: „To je docela možný! Ale proč bych měl, kristepane, vymýšlet něco, co bylo už dávno vymyšlený? A skvěle!“

Bylo zřejmé, že architekt žádnou přehnanou ješitností netrpí. Dali se do řeči a záhy zjistili, že mají celou řadu společných zájmů. Bedřicha taky napadlo, že by mu mohl Kubík pomoci svými nápady a zkušenostmi při zařizování nového bytu, který si začali s Helenou budovat. Přivedl ho domů, ze všech tří se stali přátelé. Matěj přicházíval na návštěvu většinou sám, bez své ženy. Když ji Bedřich poznal, ani se tomu příliš nedivil. Byla to až nápadně nehezká žena takzvaně kredenciózní postavy, to znamená, že nebyla ani tolik tlustá jako spíše mohutná a jaksi neforemná. Matěj ji nevodil ani do společnosti. Nebylo čím se chlubit. Tím větší uspokojení profesor Kasal cítil, když měl vedle sebe svou krásnou Helenu. Ta Matěje občas využívala, když potřebovala přivézt domů stojací lampu nebo poličku, kterou si koupila. A Matěj ji ochotně nejen přivezl, ale i vyvrtal otvory pro hmoždinky a polici zavěsil. Bedřich proti tomu nic nenamítal, naopak byl rád, že získal tak zdatného pomocníka, neboť on sám zrovna nevynikal velkou řemeslnou zručností a nářadí pro něj bylo spíš nepřítelem.

Křestní jméno Matěje do značné míry vystihovalo.

Byl to statný muž poněkud nemotorné medvědí postavy. Měl široké, masité tváře s pletí poďobanou neštovicemi, mezi nimiž čněl mohutný frňák. Aniž by mu snad chtěl Bedřich nějak ubližovat, dalo se o něm říct, že je celkem nevzhledný. Na svět se díval očima zvláštní hnědozelené barvy a při řeči si občas šlapal na jazyk. Všechny jeho nedostatky však vyrovnávala jeho mírná a dobrácká, medvědí povaha. Kdo se s ním setkal, musel by říct, že by Matěj ani kuřeti neublížil. Vyznačoval se velikou trpělivostí, byl ochoten vyslechnout každého, kdo za ...

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1

2