Darko Macner

Rembrandt

Příběh kočky

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Darko Macner, 2020

Illustrations © Darko Macner, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9574-6 (epub)

ISBN 978-80-243-9575-3 (mobi)

Vzešel z ušlechtilého chovu kartouzských modrých koček chovaných pro krásu. Jeho předci získali řadu titulů a ocenění na prestižních soutěžích, jež se na oslavu těchto báječných tvorů pravidelně konají v nejrůznějších částech světa. Jak došlo k tomu, že potomek slavných rodičů, na kterého netrpělivě čekaly sály mezinárodních výstav, se vydal cestou obyčejné venkovské kočky? O tom pojednává tento příběh.

I. Hades

„Zase vám vychladne,“ lamentovala Elza, malá korpulentní bruneta, sedíc u prostřeného stolu ve velkém obývacím pokoji jejich solidního rodinného domu plného odpoledního světla, nacházejícího se na jednom z předměstí francouzského města Lyonu. Na znamení nespokojenosti, do jisté míry skutečné, lehce zaťukala rukojetí lžíce o desku stolu. „Od té doby, co máme koťata, nedokážete se ani pořádně najíst. Pokaždé je to stejné,“ zahučela a obrátila pohled ke zbylým příslušníkům rodiny. Poté se i ona krátce zasněně zadívala někam před sebe.

Otevřeným oknem do místnosti zavanula svěží květinová vůně okrasné zahrady obklopující dům ze všech stran, jen nerada se mísící s výpary horkého jídla a odérem silných cigaret. Prudké odpolední světlo pronikalo nerušeně clonou tenkých záclon, odráželo se od lesklých parket a ozařovalo bohatou dekoraci vysokých stěn. Z velkého černého rádia pod okenním parapetem se ozýval tichý uspávající valčík a v dálce prosvištěl první odpolední vlak TGV spojující Lyon s Paříží. Zdálo se, že nádherný klid jarního nedělního odpoledne nemůže tříčlenné rodině nic a nikdo pokazit.

Filip, obtloustlý čtyřicátník, který seděl naproti, si přejel buclatou dlaní lysé temeno hlavy. Ani další poznámka jeho ženy, snažící se přimět ho k tomu, aby se věnoval právě přinesenému obědu, nedokázala odtrhnout jeho zrak od ohrádky v rohu místnosti.

V ohrádce, sestavené z plastikových dílů k tomu určených, ležela Filou, čtyřletá kočka kartouzské rasy, a soustředěně si jazykem ošetřovala srst. Ušlechtilé zvíře na několik momentů přerušilo svou činnost a zamyšleně pozorovalo dvě koťata pohybující se v jeho dosahu. Větší a celkově statnější kocourek, nazývaný Hyp, strkal hlavou do své útlé sestřičky Lou, čímž ji pokaždé povalil. Ta vzápětí vyskočila, postavila se na zadní a předními tlapkami mu objala hlavu ve snaze oplatit mu tímtéž, což se jí většinou nepodařilo. Oproti svému statnému bratrovi byla bytůstkou mnohem subtilnější. Dvě koťata si byla stavbou těla vůbec značně nepodobná, jako kdyby se jednalo o mláďata různých rodičů, jen charakteristická šedomodravá barva kožíšků, v útlém mládí ještě prostoupená jemnou tygrovanou kresbou, která pak v několika měsících mizí, dokládala jejich příslušnost k rase kartouzských modrých koček.

Malá Bety seskočila ze židle a přiklekla k ohrádce s kočičí rodinou. „Filou, miloučká!“ začala hladit po hlavě kočičí matku. „Že mi ho půjčíš… viď, že můžu?“ Nato zvedla větší z koťat a vrátila se s ním ke stolu.

Šestitýdenní kotě položené doprostřed stolu se začalo čile pohybovat na neznámém místě. Přičichlo ke všemu, co se nacházelo v jeho blízkosti, zvláště ho zaujaly květiny a jejich stvoly vystupující z nízké vázy, a opakovaně se k nim vracelo. K talířům naplněným špagetami a parmazánem jen několikrát nedůvěřivě z dálky začichalo a obracelo se k jiným předmětům rozprostřeným na stole: ke karafě s vodou, láhvi vína, třem sklenicím, krabičce cigaret, zapalovači, popelníku, telefonu a několika nádobkám s ochucovadly. Vždy, když kotě došlo k okraji desky, dívalo se chvíli do propasti pod sebou, aby se utvrdilo v zjištění, že tudy cesta nevede. Instinktivní obava z hloubky a prázdna kotě i přes jeho neutuchající zvědavost pokaždé obracela nazpět.

„Jestlipak jsi pro Hypa konečně vymyslela pořádné jméno?“ otázal se Filip své pětileté dcerky. Zároveň natáhl ruku a překulil kotě na záda.

„Hyp se bude jmenovat Hubert,“ odpověděla malá Bety vzdorovitě.

„Pořád ten Hubert,“ pokýval Filip hlavou nepřestávaje si hrát s mládětem.

„A proč ne? Mně by se Hubert líbil,“ ozvala se Elza. Její lehce zamračené čelo vypovídalo i beze slov o jejích pocitech. Mladá žena, jakkoliv měla kočky ráda, zvláště pak ty jejich, neviděla ráda zvířata na stole připraveném k nedělnímu stolování. Chystala se protestovat, ale zatím neříkala nic.

„Hubert je hezké jméno,“ uznal Filip, „ale nehodí se pro budoucího šampiona. Už jsem něco vymyslel,“ řekl a na několik sekund se zamyslel, čímž zdůraznil význam následujícího sdělení: „Hyp se bude jmenovat Hades.“

„Hades?!“ opakovala malá Bety téměř zděšeně.

„Hades se mi nelíbí.“

„Mně také ne,“ přitakala Elza, zavrtěla hlavou a lehce obrátila oči v sloup. „Hades zní hodně divně.“

„Hades je mytická postava, vládce podsvětí, jméno akorát pro šampiona. Přesně takové, jaké mu dodá na zajímavosti, na prestiži… prostě jméno pro legendární zvíře,“ zasnil se chovatel a sklouzl pohledem z ženy na dceru.

„Legendární zvíře!“ zavrtěla žena pobaveně hlavou nad poněkud exaltovaným vyjadřováním svého muže.

„Aj, aj!“ Filip odtáhl ruku a zadíval se na svou dlaň poznamenanou šrámy, když kocourek, potřetí překulený na hřbet, hbitě zaťal drápky do nártu jeho buclatých prstů.

„Ty si asi nenecháš hned tak něco líbit,“ rozesmál se a dál kocourka provokoval strkáním. Malý Hyp zaujal číhavý postoj a na každé přiblížení prstů člověka teď reagoval seknutím. Filip se tomu na jednu stranu smál, ale dělalo mu to i trochu starosti. Kočka určená pro výstavy musí mít nejen dokonalý vzhled, ale musí být i naprosto mírumilovná. „Určitě se to odnaučíš,“ řekl chlácholivě a opět ucukl před drápky ohánějícího se kotěte.

Elza vstala, vzala rezolutně zvířátko ze stolu a položila na podlahu. Mládě se trochu zamotalo na místě, ale vzápětí vyskočilo a vydalo se neomylně hbitým, i když stále ještě nemotorným během ke svým. Kočičí matka, která ze svého místa vše napjatě pozorovala, se zvedla, přeskočila ohrádku a snažila se kocourka vzít do tlamy stiskem na hřbetě a zvednout, ale nepodařilo se jí to hned. Uchopit a zvednout vzrostlé kotě se zdálo být už nad její možnosti, jen ale na chvíli. Nakonec Filou své dítě přece jen bezpečně uchopila a přeskočila s ním nazpět.

Malá Bety se opět svezla ze židle, ale Elza ji rezolutně zadržela a přiměla si sednout. „Teď se budeš věnovat jídlu, má milá!“ Dítě jen nerado poslechlo a vrátilo se na své místo u stolu.

Rodina se konečně pustila do jídla.

„Proč o něm mluvíš jako o šampionovi?“ zeptala se Elza svého muže. V jejím hlase zaznívala nespokojenost. „Třeba šampionem vůbec nebude. Kdo to teď může vědět?“

Filip si pomalu natáčel na vidličku dlouhé těstoviny, ale viditelně myslel na jiné věci než jídlo. Dal si čas na odpověď: „Znovu jsem si ho prohlížel. Má stejnou stavbu, jakou měl jeho otec, snad ještě lepší. Takové zvíře, jako je Hades, se narodí jednou za deset let…“

„Je to nejhezčí kocourek na světě!“ skočila mu do řeči malá Bety.

„Určitě jeden z nejhezčích.“

Jako dlouholetý chovatel a držitel mezinárodní licence rozhodčích Filip věděl, o čem mluví. Věděl, že na světě jsou miliony koček nejrůznějších ras, ale ty nejhezčí, plody dlouhých chovů a odborné selekce, vychází skoro vždy ze známých adres. Jednou z takových byla i ta jejich, vázaná k prostornému domu na předměstí francouzského města Lyonu. Filip věděl, že krása zvířete je určitě dílem přírody, je ale z velké části výsledkem trpělivé práce milovníků. A takovým milovníkem a znalcem koček on byl. Své vášni věnoval každičkou skulinku svého času. Nenašel si kvůli ní ani pořádnou práci a zaměstnal se jako hlídač v městské galerii. Chápal věc tak, že jeho hlavní prací a zároveň posláním jsou jejich kočky. Znovu se pátravě podíval na zvířátko, o němž vedli řeč.

„Dobře, že mluvíš o tom, co se podaří jednou za deset let,“ ozvala se Elza a zadívala se na svého muže významným pohledem.

Filip se zachmuřil, odložil vidličku a přejel si starostlivě dlaní obličej. Jeho zrak zabloudil bezděky k obrazu visícímu na protější stěně nad krbem a chvilku na něm setrval. Čtvercový obraz střední velikosti zpodobňoval různobarevné květy velkých irisů, hlavně modré a žluté. Ty žluté jako by z obrazu víc vystupovaly. Mimořádně povedená kompozice barev působila dojmem promyšlenosti a přirozenosti zároveň.

Filip se vrátil pohledem ke své ženě. „Pochop, Elzo, že takové zvíře, jako je Hades, se neprodává.“

„To je samozřejmé, že takové zvíře se neprodává,“ potvrdila žena až příliš klidně, odložila příbor a upila ze sklenice vína. Nato sklenici položila, chopila se opět vidličky, ale místo aby pokračovala v jídle, spočinula i ona pohledem na nevelké olejomalbě. „Já bych ho také nikomu neprodala… Mimochodem,“ vrátila se pohledem ke svému muži, „napsala mi Anna… Přijede se podívat…“

„Anička, Anička!“ radostně zakřičela malá Bety plnými ústy a zatleskala rukama. Na chvíli zmlkla, než se jí podařilo polknout, pak pokračovala v projevech nadšení. Seskočila ze židle, vzala matku za ruku a přitiskla k ní tvář.

Elza se zasmála, políbila dítě na čelo a rukou ho pobídla, aby se vrátilo na své místo. „Přijede se podívat a také si nejspíš vezme to kotě, co jsme jí slíbili. Stěhuje se z Paříže na venkov, takže se to bude akorát hodit.“

Filip mlčel. Pomalu odložil příbor a ubrouskem si utřel ústa. Tíživá předtucha, pronásledující ho několik posledních dnů, nabyla konkrétnější podobu. Rozhovorem, k němuž se manželé dostali u nedělního stolu, navázali na několik neurčitých poznámek a několik nedokončených slovních výměn z předchozího večera. Teď už se tématu nedalo vyhýbat.

„Pokud si Anička z našich koťat vybere Huberta, bude její,“ řekla paní domu rezolutně a zadívala se zpět do tváře muže.

„Ale Elzo, Anně bude určitě úplně jedno, které kotě jí dáme,“ oponoval své ženě chovatel, definitivně odložil příbor a odsunul poloprázdný talíř.

„Ale Filipe,“ napodobila Elza záměrně nevýrazný až nedbalý tón svého muže, „jestli si dobře vzpomínám, řekl jsi Anně, že až se Filou narodí koťata, bude si z nich moci vybrat. Dokonce jsi řekl, že jí sám vybereš to nejlepší. A jelikož Filou tentokrát přivedla na svět jen dvě koťata a Anna chce kocourka a ne kočičku, tvoje naděje, že si nevybere právě Huberta, se rovná nule.“ Na obličeji muže se objevila starostlivá grimasa. Ovládl ho onen notoricky známý a nepříjemný pocit, známý snad každému: pocit, že se stalo v jeho životě něco, co se stát nikdy nemělo. Mezi manželi začala živá výměna názorů ohledně kočičího mláděte, které mělo náhle tři jména.

Věc se měla tak: Když Filip Annu, malířku a jejich známou, při návštěvě jejího ateliéru poprosil, aby jim prodala obraz znázorňující květy irisů, odpověděla s jistou vyhýbavostí, že jde o obraz, který se malíři podaří jednou za deset let a není tím pádem na prodej. Díval se na dílo dlouho a potom znovu, ostatní plátna ho přestala zajímat. Obraz irisů se nacházel u autorky v ateliéru na stojanu řadu dnů, tak jak dílo, které se malíři mimořádně povede a k němuž si vytvořil zvláštní vztah, zůstává, jako kdyby se na něm stále pracovalo, i když už se ho malíř nedotýká štětcem, protože ví, že dílo dozrálo, že každý nepatrný zásah ho může zkazit, a zároveň hledá jeho poslední slabinu, aby ji odstranil. Jde o delikátní fázi tvorby, která může být bez konce. I z tak banálního námětu, jakým jsou květiny, se může stát výjimečné dílo, i v tom spočívá mysterium umění.

Mluvili tehdy o zajímavostech tvorby při návštěvě ateliéru ještě dlouho a Filip věděl, že ty různobarevné irisy chce. Jakkoliv se mu Annina tvorba líbila, ostatní díla nacházející se v místnosti dala všem ostatním vyblednout. Irisy nebyly na prodej a o jiný obraz už nestál. Elza nakonec nějaké menší plátno vybrala, ale ani si ho pořádně neprohlédl. Vtěsnalo se to mezi ně jako jakási těžká nezodpovězená otázka po zbytek návštěvy. Až když manželé nasedali před domem do vozu, našla Anna řešení. Řekla, že dílo, které není na prodej, se může a nakonec snad i má někomu darovat, darovat ze srdce. A tak se obraz dostal k nim.

Jemu se ale teď výjimečné kotě darovat nechtělo, zoufale nechtělo. Nikdy by ho nenapadlo, že za obraz bude muset jednou zaplatit, navíc tak strašlivou cenu. Měl pocit, že by snad onemocněl, kdyby právě o tohoto kocourka měl přijít. Byl přesvědčen, že kotě čeká budoucnost. Ano, tak se tomu mezi odborníky říká: Zvíře, které má budoucnost. Asi své ženě neřekl dost rozhodně, o co se tu jedná.

„Poslouchej, Elzo,“ navázal odhodlaně a zároveň prosebně, „Hades u nás musí zůstat. Přece nedám pryč zvíře, na které chovatel čeká…,“ už měl na jazyku: „deset let“, ale větu pozměnil: „třeba celý život.“

Elza si přitáhla u krku cípy blůzky, o stupeň se vzpřímila na židli a ostře fixovala svého muže očima. „Nedopustím, aby Anna od nás dostala podřadnou kočku!“

„Může tě uklidnit, milá Elzo, že my žádné podřadné kočky nemáme. Ostatně Anna může ještě chvíli počkat, až bude mít koťata Hvězda Východu. Té už se jednou skvělý vrh podařil…“

„Ne, mě nepřemluvíš!“ přerušila žena briskně řeč svého muže, položila příbor, zkřížila ruce na prsou a vzdorovitě sledovala jeho emocemi pozměněnou tvář.

Malá Bety v rychlosti dojedla poslední sousta, seskočila ze židle a věnovala se kočičí rodině. Neshody mezi rodiči, zvláště když došlo na prudké slovní výměny, snášelo dítě špatně. Koťata, která se stala hlavním předmětem pozornosti dítěte, si mezitím přestala hrát na strkanou, uložila se pod břicho kočičí matky a plně se věnovala sání. Filou každého ze svých potomků několikrát pečlivě olízla, nato zvedla neklidně hlavu a upřela pozornost ke stolu lidí, odkud náhlá prudká hádka porušila harmonii ospalého nedělního klidu.

Elza, žena malé a ještě korpulentnější postavy než její muž, byla paní domu. Vše jí v něm patřilo, nevyjímaje dvanáct koček jejich mimořádně úspěšného chovu. Poměry v rodině, kde je majetek, bývají touto okolností rozhodným způsobem určeny. Tak tomu bylo i ve svazku Elzy a Filipa, mladého muže, jehož veškerým vkladem do rodiny byly pracovité, nicméně holé ruce. V rušných výměnách názorů, ke kterým za léta společného života mezi manželi, ne snad často nicméně nevyhnutelně, tu a tam docházelo, si několikrát musel vyslechnout i mimořádně silná slova: „V tomto domě ti nepatří ani hřebík!“ Na zvlášť účinný argument neuměl nikdy nalézt pořádnou odpověď. Jejich kočky byly výsledkem jeho péče. On vedl chov a rozhodoval o okolnostech jeho fungování. Stalo se jen výjimečně, že žena chtěla něco týkající se jejich koček prosadit proti vůli svého muže. Pokud však k tomu došlo, nezbylo mu než ustoupit.

Tentokrát Filip ustoupit nechtěl. Bylo mu, jako kdyby ztrátou mimořádného mláděte veškerá jeho letitá práce uznávaného chovatele ztrácela smysl. Vyšlechtil řadu jedinečných zvířat, se kterými prošel kus světa, dvě z nich, shodou okolností otec a děd malého nemotory v ohrádce, byla oceněna nejvyššími tituly. To se dosud žádnému jinému chovateli nepodařilo. Kdyby se mu totéž podařilo s dalším potomkem v řadě, šlo by o unikátní a až neuvěřitelnou událost. A přece, jeho cit pro věc mu napovídal, že neuvěřitelné by se mohlo uskutečnit. Když bral kotě do ruky a prohlížel si ho ze všech stran, cítil v dotyku dlaní jeho unikátnost. Díval se na ně podobně, jako se dívá znalec drahokamů na neobroušený diamant, ve kterém už tuší jeho definitivní podobu šperku, zvláštní lom světla v kameni, jeho nepatrný barevný nádech a další kvality předurčující pozoruhodnou budoucnost vzácného minerálu. Coeur Royal – tak se jmenoval jejich chov čistokrevných koček. „Ty budeš můj největší úspěch,“ šeptal kocourkovi nadšeně do ucha. „Ty jsi mé královské srdce.“

Filip věděl, že Anna určitě nebude trvat na mláděti, když jí vysvětlí, jaký význam právě toto kotě může mít pro něj jako pro dlouholetého chovatele. Problém byl v jeho tvrdohlavé ženě. Její postoj byl tentokrát zvlášť nekompromisní: Anna jim dala to nejlepší, co vytvořila, i oni jí dají to nejlepší, co přinesla jejich chovatelská péče. Jinak to nepůjde, paní domu tomu tak chce.

Zbytek nedělního dne proběhl v duchu nekonečných dohadů manželů, v prudkých diskuzích, které neměly naději na jakoukoliv shodu.

Filip, jemuž se během následující noci nepodařilo usnout, po třetí hodině ráno vstal, přehodil si přes ramena silný vatovaný župan a potichu vyšel z ložnice. Na chodbě si natáhl boty a vyšel z domu. Venku trochu mžilo, ale ne natolik, aby mu vadila trocha vláhy promísená s proměnlivým vánkem. Noc byla teplá a zůstávala i k ránu. Z prostorných klecí nacházejících se pod verandou na něj zasvítilo několik žlutooranžových párů očí.

Roztržitě si zapálil a zůstal stát, opětuje pohledy svých zvířat. Laskavě je oslovoval jmény a chvíli je pozoroval ve vzájemné tiché komunikaci. Jeho chov koček kartouzské rasy patřil k nejúspěšnějším v zemi i mimo ni. O tom všem teď znovu přemýšlel a tiše kouřil. Byla to úzkost, která ho vyhnala z postele, a on čekal, že kouření na zahradě ho uvolní. Úzkost, částečně abstraktní, jak tomu u nočních strachů bývá, ale v jeho případě i velmi srozumitelná, mu i nadále svírala hrdlo.

Když dokouřil, zašlápl nedopalek a otevřel jednu z klecí. Opatrně odtud vyndal velkého kocourka, jednou rukou si ho přitiskl k hrudi, druhou mu jemně objal hlavu a zkoumavě se mu zadíval do očí. „Diderote,“ oslovil ho starostlivě. Dával svým kočkám zvláštní jména snad proto, že v nich viděl víc než pouhá zvířata. „Diderote,“ zašeptal mu znovu něžně do ucha. Bylo zjevné, že zvíře stále není v pořádku. Cítil to v jeho poddajném těle a viděl v jeho horečnatých očích. Přiložil ucho k jeho hrudi a poslouchal šelest zrychleného dechu. Cítil, že zvíře tiše trpí, a on trpěl s ním. Přestože mu dával už třetí den antibiotika, jeho stav se nelepšil. V tom bylo něco hrozivého. V nejbližších dnech přijde velmi pravděpodobně o Diderotova malého syna, a kdyby měl přijít i o toto zvíře, jež bylo jedním ze základů jeho úspěchu, asi by to jeho srdce chovatele nevydrželo. Bude nutné navštívit veterináře znovu, nejlépe ještě tentýž den, rozhodl se. Kocourek tiše zamňoukal, ale nedal se do předení, což byl další důkaz, že mu není dobře. Filip s povzdechem podobajícím se vzlyku opatrně vrátil kocourka zpět a vrátil se do domu.

Z chodby přešel do obývacího pokoje. Nerozsvěcoval, světlo venkovní lampy pronikající okny do místnosti mu stačilo k tomu, aby viděl, co potřeboval. Filou a její dvě koťata stály uvnitř ohrádky a pozorovaly příchod člověka. Zvířata jako noční živočichové, aktivní především v tuto pro člověka divnou dobu, jako by vnímala zvláštnost situace, zatímco Filip si sedl na koberec a mlčky pozoroval koťata, která se opět rozpohybovala. Jen jejich matka zůstala stát v setrvalé vnímavosti a natahovala krk ve směru příchozího. Citlivé zvíře dobře chápalo zvláštnost situace, vytvořenou příchodem člověka v nezvyklou dobu, jeho neklidem a neharmonickým chováním.

Filip zvedl své oblíbené zvíře a stiskl jej v náručí. Cítil ale, že tentokrát není naladěno na jeho přízeň. Věděl, že kočka starající se o své potomstvo se cítí být ve své kůži pouze v přítomnosti svých dětí. Cítil v dlaních její tuhost a neochotu, s jakou se podřizovala vůli jí známého člověka, a tak ji opět vrátil do ohrádky. Nato vzal do dlaně větší z koťat a znovu si ho zevrubně prohlížel. Kocourek zanedlouho nespokojený se svým zajetím se snažil vysvobodit za pomoci ostrých drápků, ale chovatel na to nedbal. Přitiskl zvířátko hřbetem k tváři a i přes urputnou snahu mláděte o vymanění tak setrvával bez pohnutí. Bylo mu těžko jako někomu, komu hrozí v brzké době mimořádná ztráta. Pocit bezmoci, který doprovázel latentně jeho soužití s majetnou ženou, dostával pro něj v této chvíli zvláštní příchuť hořkosti.

Na rozhraní pozdní noci a rodícího se dne seděl robustní muž v županu, bos a se zkříženýma nohama na koberci jejich tichého obývacího pokoje s kočičím mládětem v rukou, tiskl ho hřbetem k mokré tváři a usedavě plakal.

II. V novém domově

Když Anna odjížděla vlakem z Lyonu od svých přátel s plastikovou přepravkou na vedlejším sedadle, v níž se čile pohybovalo kočičí mládě, přemýšlela o okolnostech své návštěvy. Přišlo jí na mysl, že to kotě možná neměla chtít. Cítila, jak nerad se ho chovatel vzdává. I malá Bety se chovala neobvykle zamlkle. Anna měla pocit, jako kdyby svou návštěvou vnesla do rodiny nějaké neurčité napětí.

Zvířátko se mezitím unavilo pobíháním uvnitř klece, lehlo si, položilo si hlavu na přední tlapky a bez hnutí pozorovalo člověka sedícího vedle. Jeho medové oči se pomalu ospale přivíraly, pokud byl v kupé klid. Jakmile se ale Anna pohnula, otevřelo kotě oči naplno, jako kdyby z klícky zasvítily dvě malé žlutavé žárovky.

Anna prostrčila prst mřížovím a dotkla se tlapky kotěte. To se překulilo na záda a začalo po prstu chňapat.

„Cik, cik, Hype,“ doprovodila Anna svou hru s malými, ale ostrými drápky. Říkala mu jeho provizorním jménem, ani jí se Hades, jméno zanesené do dokumentu o zvířeti, nelíbilo. Znovu přemýšlela o okolnostech své návštěvy u přátel. I kompromis vlastnictví zvířete, který jí nabídli, ji měl možná odradit. Znovu si prohlédla dokument, z něhož vyplynulo, že ona majitelkou není, že jí je kocourek pouze zapůjčen. Přitom její vztah k vlastnictví nebyl nijak vyhrocen. Ráda poskytne kocourka na výstavy i na proces chovu, kdyby se ale majitel jednou rozhodl, že bude chtít zvíře, na které si ona zvykne a které si jistojistě oblíbí, zpět? Co potom? Bylo jí slíbeno, že toto se nikdy nestane. Z celé návštěvy si odnesla rozpačitý pocit, a ten pocit byl stále naléhavější. „Cik, cik… aj!“ stáhla náhle svůj ukazováček a zadívala se na hlubší šrám na polštářku prstu, kde vznikla malá, pomalu se naplňující kapka krve. Kotě zaujalo číhavý postoj v očekávání dalšího narušení svého prostoru.

„Kdo by si s tebou hrál, nezbedo jeden!“ zasmála se Anna a přitiskla si na krvavý šrám kapesník. „Já to nebudu, já určitě ne… když jsi takový.“

Zvířátko, jako kdyby porozumělo situaci, se opět pohodlně položilo s hlavou na předních tlapkách a pozorovalo člověka nacházejícího se vně jeho uzavřeného prostoru. Začalo pociťovat absenci své matky, jež stále odnikud nepřicházela. Její měkký laskavý jazyk, kterým ho často čistila a laskala, mu dával samozřejmý pocit teplého bezpečí. Také nechápalo, kam se poděla jeho sestřička Lou, která se do té doby pohybovala vždy vedle něj.

Kocourek vzdychl náhlým steskem a přivřel oči, ale rychle se měnící prostředí a stále nové objekty v jeho okolí opakovaně plně zaujaly jeho pozornost. Především lidé, kteří mu věnovali pozornost, neboť roztomilé kotě zřídkakoho ze spolucestujících nechávalo lhostejným. Pozornost lidí ho ale nerozrušovala, byl na ni zvyklý. Byl zvyklý, že mu co chvíli někdo strkal prst do jeho hájemství a snažil se alespoň prstem pohladit jeho hebkou srst. Za dobu cesty si na nevelký prostor přepravky zvykl jako na své nové útočiště, které znal, zatímco širší okolí se nepředvídatelně měnilo.

Jako každé mládě byl i kocourek zvědavý na každý nový podnět a zároveň se mu vše nové zakrátko stávalo samozřejmostí. Uzavřený prostor bedny, v níž se nacházel, se stal rychle jeho důvěrným místem bezpečí, tedy tím, co malé zvíře permanentně hledá a nachází uprostřed zmateného světa. Tuto rovnováhu nacházel i tím, že se vedle něj nacházela lidská bytost, někdo, kdo je s ním a vedle něj. Tuto rovnováhu naopak ztrácel vždy, když byla bedna zvednuta a kývala se za chůze člověka a jemu nezbývalo než s drápky zaťatými v látce pokrývající dno čelit nepředvídatelnému pohybu.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

I. Hades

II. V novém domově