Stephen King

TEMNÁ VĚŽ

Závan klíčovou dírkou

Copyright © Stephen King, 2012

Original English title: THE WIND THROUGH THE KEYHOLE (DARK TOWER)

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2013

Cover image: Rhett Podersoo

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2020

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-269-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-270-9 (mobi)

Tato kniha je věnována Robin Furthové

a partě z Marvel Comics

Předmluva

Mnoho lidí, kteří drží tuto knihu v ruce, sledovalo dobrodružství Rolanda a jeho druhů – ka-tet – řadu let, někteří už od počátku. Jiní – a doufám, že jich je spousta, jak nováčků, tak věrných čtenářů – se možná ptají: Mohu tento příběh číst a vychutnat si ho, i když jsem nečetl žádný díl Temné věže? Moje odpověď zní ano, pokud budete mít na paměti několik věcí.

Především to, že Středosvět se nachází mimo náš svět, ale v mnohém se s ním překrývá. V určitých místech jsou mezi světy dveře a jinde zase řidší, porézní místa, kde se ty dva světy dokonce prolínají. Tři členy ka-tet – Eddieho, Susannah a Jakea – Roland postupně vytrhl z jejich svízelného života v New Yorku, aby se přidali k jeho putování po Středosvětě. Jejich čtvrtý společník, brumlák Ochu, je zlatooké zvíře ze Středosvěta. Středosvět je velice starý, rozpadá se a je plný příšer a kouzel, jimž není radno věřit.

Za druhé je tu skutečnost, že Roland Deschain z Gileadu je pistolník – jeden ze skupiny dalších pistolníků, kteří se snaží udržet řád ve světě rozpadajících se zákonů. Pokud si myslíte, že pistolníci z Gileadu jsou prapodivnou kombinací potulných rytířů a místních šerifů z Divokého západu, nebudete daleko od pravdy. Většina z nich, i když ne všichni, jsou potomci rodu starého Bílého krále, známého jako Artur Eld (říkal jsem vám, že jejich svět se místy překrývá s naším).

Za třetí, Rolandův život je zatížený strašným prokletím. Zabil svou matku, která se zapletla – skoro proti své vůli a rozhodně v rozporu se zdravým rozumem – s jistým chlapíkem, s nímž se na těchto stránkách seznámíte. Stalo se to nedopatřením, ale Roland se za to cítí odpovědný a smrt nešťastné Gabrielle Deschainové ho nepřestala od raného mládí pronásledovat. O těchto událostech se podrobně pojednává v cyklu Temná věž, ale myslím, že nic dalšího pro naše účely nepotřebujete znát.

Pro dlouhodobé čtenáře uvádím, že tuto knihu by měli na poličku zařadit mezi Čaroděje a sklo a Vlky z Cally… takže by se dala označit jako Temná věž 4 1/2, jestli se nepletu.

Pokud jde o mě, s radostí jsem zjistil, že moji staří přátelé mají přece jen ještě co říct. Byl to velký dar, když jsem se s nimi po letech, kdy už jsem si myslel, že jsem všechny jejich příběhy odvyprávěl, potkal znovu.

Stephen King

14. září 2011

Smrtidech

1

Roland, Eddie, Susannah a Jake vyšli ze Zeleného paláce, který však s Ozem neměl vůbec nic společného – teď z něj byla hrobka jistého nepříjemného chlapíka, jehož Roland a ostatní poznali jako Tikytáka –, a v následujících dnech si malý Jake zvykl chodit stále víc napřed, kus před ostatními.

„Copak se o něho nebojíš?“ zeptala se Susannah Rolanda. „Když je tak daleko úplně sám?“

„Má s sebou Ocha,“ ozval se Eddie a myslel tím brumláka, který si Jakea zvolil za svého nejlepšího přítele. „Pan Ochu vychází s milými lidmi docela dobře, ale pro toho, kdo mu nepřipadá milý, má hubu plnou ostrých zubů. Jak onehdy ke své smůle zjistil Gasher.“

„Jake má navíc otcovu pistoli,“ dodal Roland. „A umí ji používat. Umí to velmi dobře. A neopustí stezku Paprsku.“ Rukou s chybějícími prsty ukázal vzhůru. Nízko visící oblaka se skoro nehýbala, ale prostředkem se táhl koridor mračen, který se neustále posunoval k jihovýchodu. K území Hromové tišiny, pokud vzkaz, jejž jim zanechal muž podepsaný jako R. F., byl pravdivý.

K Temné věži.

„Ale proč…“ začala Susannah, ale pak její kolečkové křeslo najelo na hrbol. Otočila se k Eddiemu. „Dávej pozor, kam mě tlačíš, cukrouši.“

„Promiň,“ omluvil se Eddie. „Silničáři už dlouho tuhle dálnici neopravovali. Nejspíš jim zkrouhli rozpočet.“

Nebyla to žádná dálnice, ale silnice to přece jen byla… aspoň kdysi: cestu označovaly dávno vyježděné koleje a sem tam chatrč na spadnutí. Ráno dokonce minuli opuštěný obchod se stěží čitelný nápisem: BERKOVO CIZOKRAJNÉ ZBOŽÍ. Pátrali uvnitř po zásobách – Jake a Ochu ještě byli s nimi –, ale našli pouze prach, prastaré pavučiny a kostru čehosi, co byl buď velký mýval, malý pes, anebo brumlák. Ochu kosti letmo očichal, pak se na ně vyčural a z obchodu vyběhl, posadil se na hrbol mezi kolejemi a ocásek omotal kolem sebe. Čumák otočil směrem, odkud přišli, a větřil.

Roland si všiml, že brumlák to poslední dobou dělá několikrát denně, a i když nic neříkal, přemýšlel o tom. Že by je někdo sledoval? Tomu příliš nevěřil, ale brumlákův postoj – zvednutý čumák, nastražené uši, stočený ocas – vyvolával nějakou starou vzpomínku nebo připomínal něco, na co Roland stále nemohl přijít.

„Proč chce Jake chodit sám?“ zeptala se Susannah.

„Působí ti to starosti, Susannah z New Yorku?“ zeptal se Roland.

„Ano, Rolande z Gileadu, působí mi to starosti.“ Usmála se docela přátelsky, ale v očích jí zajiskřilo to dávné zlé světlo. Patřilo Dettě Walkerové, jak si Roland domyslel, dávné součásti její osobnosti. Nikdy úplně neodejde a Roland toho nelitoval. Bez té podivné ženy, která jí stále vězela v srdci jako štěpina ledu, by byla pouze pohlednou černoškou s nohama, jež jí končí pod koleny. S Dettou na palubě však byla osobou, s níž bylo radno počítat. Nebezpečnou. Pistolnicí.

„Má hodně o čem přemýšlet,“ řekl Eddie potichu. „Bylo toho na něho trochu moc. Málokterý kluk se vrátí z mrtvých. A je to, jak říká Roland – jestli se mu někdo pokusí zkřížit cestu, bude toho litovat.“ Eddie přestal tlačit kolečkové křeslo, předloktím si otřel pot z čela a podíval se na Rolanda. „Žije vůbec někdo konkrétně v téhle čtvrti zdejšího zapadákova, Rolande? Nebo se všichni odstěhovali?“

„Jistě jich tu pár je, to vnímám.“

Nejenže vnímal, několikrát na ně dokonce někdo vykukoval, když procházeli po stezce Paprsku. Jednou to byla vystrašená žena, která k sobě tiskla dvě děti a v šátku na krku měla zavěšené mimino. Jednou to byl starý farmář, poloviční muťák, kterému z koutku úst viselo jakési škubající se tykadlo. Eddie a Susannah žádné z těchto lidí neviděli a nevycítili ani další, o nichž Roland nepochybně věděl a kteří z bezpečí lesa a vysoké trávy sledovali, jak cizinci procházejí kolem. Eddie a Susannah se museli ještě hodně učit.

Zřejmě se však přece jen naučili aspoň něco potřebného, protože Eddie se najednou zeptal: „To jsou oni, koho za námi Ochu pořád větří?“

„Nevím.“ Roland zauvažoval, jestli jim má říct, že podle něj Ochovi tou jeho zvláštní brumláckou hlavičkou vrtá ještě něco jiného, ale nakonec to neudělal. Pistolník strávil spoustu let bez ka-tet a zvykl si nechávat si leccos pro sebe. Tento zvyk bude muset porušit, pokud má tohle tet zůstat silné. Ale ještě ne, dnes ráno ještě ne.

„Pojďme dál,“ řekl. „Určitě zjistíme, že Jake na nás vpředu čeká.“

2

Po dvou hodinách, těsně před polednem, vystoupili na vyvýšeninu, kde se zastavili, a pod sebou spatřili širokou, pomalu tekoucí řeku, která pod zataženým nebem vypadala jako šedý roztavený cín. Na severozápadním břehu – na jejich straně – stála jakási budova podobná stodole a natřená tak zářivě zelenou barvou, až do tichého dne přímo křičela. Její vchod přečníval nad vodu a podpíraly ho kůly natřené podobně zelenou barvou. Ke dvěma kůlům byl silnými lany připoutaný prám velký nejméně devadesát krát devadesát stop, pruhovaně natřený červenou a žlutou barvou. Z prostředku trčela vysoká dřevěná tyč, která vypadala jako stěžeň, ale po plachtě nebylo ani stopy. Před tyčí stálo několik proutěných židlí otočených ke břehu, na němž stála budova. Na jedné židli seděl Jake. Vedle něj stařík v širokém slamáku, plandavých zelených kalhotách a vysokých holínkách. Na horní půlce těla měl tenký bílý oděv – druh košile, kterou Roland znal jako nátělník. Vypadalo to, že Jake a stařík pojídají tlustě obložené popkiny. Při pohledu na ně se Rolandovi začaly sbíhat sliny.

Za nimi, na okraji cirkusácky natřeného člunu, seděl Ochu a jako uhranutý hleděl dolů na svůj odraz ve vodě. Nebo možná na odraz ocelového lana, které viselo nad ním a táhlo se přes řeku.

„To je řeka Whye?“ zeptala se Susannah Rolanda.

„Jo.“

Eddie se zašklebil. „Říkáš Whye, a já říkám aj vaj!“ Zvedl ruku a zamával s ní nad hlavou. „Jakeu! Hej, Jakeu! Ochu!“

Jake také zamával, a i když řeka a prám zakotvený u břehu byly skoro čtvrt míle daleko, měli všichni tři stejně ostrý zrak, takže uviděli, jak se chlapci v úsměvu zablýskly bílé zuby.

Susannah si přiložila dlaně k ústům. „Ochu! Ochu! Ke mně, zlato! Poběž za maminkou!“

S pronikavým ňafáním, protože pořádně štěkat neuměl, přeběhl Ochu tryskem prám, zmizel v budově připomínající stodolu a vynořil se na druhé straně. Řítil se k nim po stezce s ušima přitisknutýma k hlavě a rozzářenýma, zlatě lemovanýma očima.

„Zpomal, zlato, ať nedostaneš infarkt!“ volala rozesmátá Susannah.

Ochu to zřejmě považoval za povel zrychlit. Dorazil ke kolečkovému křeslu za necelé dvě minuty, skočil Susannah do klína, pak seskočil znovu na zem a radostně se na všechny zahleděl. „Olan! Ed! Suze!“

„Buď zdráv, sire Trokene,“ pozdravil ho Roland a použil při tom starobylé označení pro brumláka, které poprvé uslyšel od matky, když mu předčítala jednu knihu: Troken a drak.

Ochu zvedl nožku, pocvrnkal drn trávy, pak otočil čumák směrem, odkud přišli, a upřel oči na obzor.

„Proč to pořád dělá, Rolande?“ zeptal se Eddie.

„Nevím.“ Ale matně mu to cosi připomínalo. Že by nějaký starý příběh, ne zrovna Trokena a draka, ale jiný, podobný? Podle Rolanda to tak bylo. Letmo si vzpomněl na zelené oči pozorně hledící ze tmy a trochu se zachvěl – ne přímo strachem (i když trocha ho v tom pocitu taky mohla být), ale tou vzpomínkou. Pak to bylo pryč.

Voda bude, pokud bůh dá, pomyslel si a uvědomil si, že mluví nahlas, teprve když se ozval Eddie: „Co?“

„To nic,“ odbyl ho Roland. „Usedneme s Jakeovým novým přítelem ke krátké poradě, ano? Snad má nějaký ten popkin navíc.“

Eddie, který už měl plné zuby tuhých rolek, jimž říkali pistolnické burrito, se ihned rozzářil. „Sakra, to jo.“ Podíval se na pomyslné hodinky na opáleném zápěstí. „Božínku, vidím, že je právě čtvrt na dlabanec.“

„Sklapni a zatlač, brouku,“ pobídla ho Susannah.

Eddie sklapl a zatlačil.

3

Stařík seděl, když do loděnice vstupovali, a stál, když se vynořili u řeky. Uviděl pistole, které měl Roland a Eddie – velké zbraně se santalovou pažbou – a oči se mu rozšířily. Padl na koleno. Byl tichý den a Roland přímo slyšel, jak mu zavrzaly kosti.

„Buď zdráv, pistolníku,“ pronesl stařík a přiložil si artritidou oteklou pěst k čelu. „Vzdávám ti čest.“

„Vstaň, příteli,“ řekl Roland a doufal, že ten stařec je skutečně přítel – Jake si to zřejmě myslel a Roland nakonec začal důvěřovat jeho instinktu. Nemluvě o instinktu malého brumláka. „Vstaň přece.“

Stařík s tím měl potíže, takže Eddie vstoupil na palubu a podepřel ho.

„Díky, synku, díky. Jsi rovněž pistolník, nebo zatím učeň?“

Eddie se podíval na Rolanda. Ten nehnul ani brvou, takže Eddie pohlédl znovu na staříka, pokrčil rameny a široce se usmál. „Nejspíš tak trochu obojí. Jsem Eddie Dean z New Yorku. Tohle je moje manželka Susannah. A tohle je Roland Deschain. Z Gileadu.“

Starému člunaři se rozšířily oči. „Opravdu z Gileadu? To říkáš?“

„Opravdu z Gileadu,“ souhlasil Roland a ucítil, jak se mu kolem srdce šíří nezvyklý smutek. Čas byl jen tvář na vodě a stejně jako ta velká řeka před nimi nedělal nic, jen plynul.

„Pak vstupte na palubu. A vítejte. S tímto mladým mužem jsme už dobří přátelé, to tedy jsme.“ Ochu vstoupil na velký člun a stařík se shýbl, aby podrbal brumláka na nastavené hlavě. „A my taky, že ano, chlapče? Jestlipak si pamatuješ moje jméno?“

„Bix!“ odpověděl Ochu bez rozmýšlení, pak se znovu otočil k severozápadu a pozvedl čenich. Jeho zlatě lemované oči upřeně hleděly na pohybující se válec mračen, který označoval stezku Paprsku.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

Předmluva

Smrtidech

1

2

3