marek herman & jiří halda

Jsi tam, brácho?

nakladatelství apak

2019

…někdy může být život těžký,

ale nikdy to nevzdávejte…

marek herman & jiří halda

Jsi tam, brácho?

Vydalo nakladatelství apak

v Praze roku 2019 jako svou 2. publikaci

Jazyková korektura Jana Olchavová, Martina Rybová a M. K. Jarusz

Obálka a grafická úprava tištěné knihy Bedřich Vémola

Fotografie Michal Sváček

Sazba tištěné knihy z písma Tabac G3 studio@vemola.cz

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Elektronické vydání první

© Marek Herman & Jiří Halda, 2019

© nakladatelství apak, 2019

ISBN 978-80-270-6952-1

britské královské letectvo

S Jirkou jsme se seznámili po telefonu. Řešili jsme něco kolem týraných dětí, po chvilce jsme ale zjistili, že toho vlastně potřebujeme probrat hodně, a taky, že se uvidíme hned další týden na nějaké konferenci. Tak jo, potkáme se a dořešíme to tam. Byl to tříminutový rozhovor, nic víc.

Za týden jsem se na konferenci během přestávky snažil najít místo někde v rohu místnosti. Nejsem rád uprostřed davu. V tom vidím, jak rozrazí dveře nějaký chlap, zůstane stát na prahu a takovým tím zaujatým pohledem začíná pročesávat celou místnost. Asi po dvaceti vteřinách mě najde, nataženou rukou ukáže mým směrem a hlásí: Ty! Ty musíš být Marek Herman! Jenom překvapeně kývnu jo, to jsem já. Ale to už vidím, jak si ke mně razí cestu, vrhne se na mě a začne mě chlapsky poplácávat oběma rukama po ramenou a říká nazdar, brácho! Čumím. Protože nic takového jsem samozřejmě nikdy nezažil. To ještě ale nevím, že moji životní dráhu definitivně a bez varování proťal Jirka Halda.

To bylo před deseti rokama v Opočně, od té doby jsme s Jirkou prodebatovali stovky a stovky hodin. Možná tisíce. Donekonečna řešíme malé děti, jaké hrůzy jim my dospělí děláme a jak tomu můžeme zabránit. Bavíme se o knížkách, filmech, psychologii, probíráme to všechno horem dolem. Jirka má neuvěřitelně načteno, asi neznám nikoho, kdo by četl více než on. On totiž čte pořád. Taky má neuvěřitelnou intuici, to je asi jeho největší poklad. Jeho ty věci prostě napadají. To ale nemění nic na tom, že to má sakra poctivě odpracované. Když jsem začínal pracovat s klienty, tak jsem za první rok zvládl přes sto konzultací, a byl to zápřah jako hrom. Jirka jich měl za stejnou dobu osm set.

Jirka je prostě bombarďák. Britského královského letectva.

Ti jsou totiž nejlepší.

V této knížce najdete debaty a rozhovory, které jsme s Jirkou vedli během posledních dvou let. Jirka jezdí na přednášky po celé republice, ročně stráví v autě a na cestách stovky hodin. Já pracuju více z domu. Takže když má „dálkovou“, občas si zavoláme a já ho doprovázím. Když vidím jeho jméno na displeji, jdu ke stolu, pohodlně se usadím a automaticky beru do ruky tužku a papír. Vždycky nás to totiž vystřelí do nekonečných debat a já si u toho celou dobu čmrkám a zapisuju. Musím. Jsem typický Archivář. A ti si pořád všechno zapisují. Navíc mám ty rozhovory s Jirkou moc rád. Je to takové bahýnko informací o životě: horem dolem probíráme výchovu malých dětí, vztahy v rodině a všechno je to skrznaskrz protkané pedagogikou a psychologií. Je to takové kutání, takže když skončíme, leží přede mnou šest sedm hustě popsaných stránek poznámek a čmrkanic. A několik z nich vám teď nabízíme.

Račte dál!

jak se do našeho života dostala

JOBOJA, JEJEJE a další zmatečnosti

S Jirkou občas blbneme na kvadrát a mluvíme spolu jak dvě paka. Kdyby nás někdo poslouchal, tak si bude myslet, že jsme se fakt zbláznili. Přehráváme situace, vyprávíme si historky a máme svoje oblíbené hlášky.

Ale pak je tady ještě jedna věc.

Jirka je původem logoped. A umí neskutečně napodobovat jednotlivé vady řeči. Neskutečně. Nemám rád slovní obrat, že se někdo „válí smíchy“. To je prostě jenom neschopnost popsat, jak vypadá velká sranda. Nikdo se přece neválí smíchy. Ovšem když Jirka předvádí ty svoje ksichty a napodobuje některé vady řeči, tak se fakt válíme smíchy. A v různých obdobích nás pak doprovázejí různé hlášky a novotvary.

Tak třeba jedna malá holka skoro vůbec neartikulovala. Takže jedna nebylo jedna, ale jej. Dvě nebylo dvě, ale jej. Tři ji. Čtyři jiji. Pět jej. Šest jej. Sedm jejum. Osm ojum.

A už jsme blbli.

Jirka byl Jiju. Já jsem byl Maju. Dával mi početní příklady a já jsem musel počítat, že čtyři a čtyři je ojum. Sobota nebyla sobota, ale joboja. A neděle je jejeje.

A víte, jak se řekne: dneska je neděle?

Jejeje jejeje!

Jiný klient zase za každou větou říkal aňóóó, jááda.

Jedeme domůůůů a najednou potkáme Fjantíka. Aňóóó, jááda. A pak baják, stojíme, tma jak v pytliiii. Aňóóó, jááda. Potom jdu domky a šmytec. Jáda.

Takže když se s Jirkou vracíme odněkud z přednášky nebo konference a jsme vyřízení, vymluvení, ale spokojení, tak stačí místo dlouhého popisování akorát říct: aňóóó, jááda. A víme.

Další klient zase kukal. Takže je jasné, že jsme měli období, kdy jsme si do telefonu místo pozdravu říkali kuku, kuku. Kolikrát jsem fakt nechtěl, ale on mě nutil! Pak jsem si na to zase zvyknul tak, že už mi to ani nepřišlo divné, a běžně jsem kukal kdekoli: doma, na ulici, v autě, prostě kde mi zrovna zazvonil telefon. Pamatuju se, jak se mě na letní škole po našem telefonátu udiveně ptala jedna paní učitelka, a to byl jako pan Halda?

Jo.

A to vy na sebe jako kukáte?

No… někdy jo.

Aha.

Divil jsem se, čemu se diví. Když bereme telefon, tak přece všichni kukáme.

Je to fajn úchylka tyhlety zkomoleniny. Doma s Kamkou, když jsme s něčím spokojení, tak už leta například neříkáme, že to bylo dobré. Ale zásadně je to vždycky dobvi. A dobvi znamená, že to je ale fakt dobviiii.

Tak kuku!

bála jsem se vás zeptat

Jirka na cestě z Ostravy,

sedm hodin večer, dušičkový čas, strašná mlha

konec listopadu 2016

bojím se, ale zeptám se vás

Byl jsem včera na přednášce ve školce v Modřanech a rozplakala se mi tam jedna paní, když jsem mluvil o tom, jak je strašně důležité, aby malé dítě mělo něžnou a spolehlivou mámu. Že potřebuje něhu, vůni a doteky. A že je nenahraditelná. Paní zvedla opatrně ruku. Bojím se, ale zeptám se vás: a co děti z kojeňáku? Když vás tak poslouchám, mám strach, co s nima vlastně bude?

A já odpovídám stejně jako vždycky. Mám pro vás dvě odpovědi: jednu přísnou a jednu vlídnou. Ta přísná je, že nemají žádnou šanci, jsou ztracené. Mezi lidma to zašumí, vždycky se to tak stane: chtěli by slyšet, že existuje nějaká naděje. Ale ona většinou bohužel neexistuje. V mozku prostě máme emoční systémy, a když jsme malí, tak jsou otevřené a čekají, že dostanou ve správný čas něhu a pohlazení. Nejlépe od mámy, která umí do něhy doslova zabalit. A když je nedostanou, tak se ty systémy zavřou a zůstanou trvale a nevratně poškozené. Konec.

Malá naděje je přece jenom v tom, že příroda se ráda jistí, a tak nám většinou dává ještě šanci na opravu. Takže například co nenachytáte do jednoho roku, tak o to se můžete ještě pokusit v následujícím období. To znamená do roku a půl, do dvou, maximálně do tří let. Ale už nikdy tak dobře jako při té první šanci, už vám bude vždycky něco chybět.

A ta vlídná odpověď? ptala se paní a tekly jí přitom po tvářích slzy. Ta vlídná je, že existuje něco jako tzv. imunita nebo odolnost. A to znamená, že některé děti se vyhrabou úplně z čehokoli. I když je to už od narození všechno nastaveno proti nim a vlastně by to vůbec neměly zvládnout. Ale ony to dají! Ale je jich strašně málo, zlomky procent, spíše promile. Ale jsou.

Po skončení přednášky za mnou ta paní přišla a řekla mi, že se ptala na sebe. A že musela plakat, když jsem popisoval, jak se malé děti, aby tu bolest a bezmoc přežily, musejí odstřihnout od svých citů. A jak je potom celý život hledají, ale nemůžou je najít. Hledají samy sebe. Když jste popisoval, že ten člověk v dospělosti leží vedle svého partnera a pro toho druhého to je, jako by tam nebyl… víte, můj manžel se mě často ptá, jsi tady? Jsi u mě? A já pláču, protože tam opravdu nejsem a chtěla bych tam být. Nevím ale, co mám dělat. Změní se to někdy?

A já jsem před ní stál a věděl jsem, že jediné, co můžu udělat, je zpevnit ji a dát opatrnou naději. Že je poctivá a že je dobré, že o tom vůbec takhle může mluvit, protože kdyby žádná naděje neexistovala, tak by ji to ani jako možnost nenapadlo. Ještě jí řeknu, že přesně vím, o čem mluví, dokonce naprosto přesně. Ale víc nemůžu.

Na druhé straně je ticho.

Jsi tam, brácho?

A Jirka vydechne a pak se pomalu přidává, že to je bohužel jasné a že nechápe, že když se to rodičům vysvětluje, že tomu nerozumí. Co je na tom proboha k nechápání? Když jsem mimino, tak je přece strašně důležité všechno poprvé. A já mu v tom skočím do řeči! Ne že bych chtěl něco říct, ale vlastně jenom proto, že jsem rád, že tam na druhé straně teď je: to je jasné, to je jasné, to řešíme s holkama v Montessori taky.

A co?

No, že to „poprvé“ je strašně důležité, a prosíme mámy, aby si to pohlídaly, protože právě to „poprvé“ si zapisujeme hluboce do paměťových map. První dotek. První vůně. První spinkání. První koupání. Prostě poprvé. Ze srandy tomu říkáme „učení kladivem a kovadlinou“. A Jirka se směje a říká „to je dobrý, budu si vozit kladivo s sebou v kufru, abych jim to mohl ve školce ukázat“.

A pokračuje: ono to je tak, že když je dítě starší než jeden rok, tak se sice ještě může nechat dosytit něhou, to jo, ale mozek k tomu prožitku přidává už i řečová centra, a tím pádem to není tak silné jako beze slov.

A pak je malou vteřinu potichu, a to já už vím, že přijde nějaká věta, co se mi bude líbit. A ona fakt přichází, protože Jirka říká… ono je totiž vždycky lepší něco prožít než o tom žvanit, to je jasný, že jo. Jo. Přesně tak. Jáda.

A najednou mi to sepne a zase se mi otevřou horizonty a naskakuje mi jeden obraz za druhým, protože je to vlastně fakt jednoduché jak facka: že se v životě furt donekonečna o něčem dohadujeme, kdo měl pravdu a kdo ji neměl a kdo co komu řekl. Slova, mluvení, jenom slova a mluvení. A přitom by stačilo přijít a svou milou ženu beze slov obejmout, protože ji mám rád. A v tom objetí si ona může přečíst: pocem a přestaň už se na mě zlobit, dyť já přece vím, že jsem někdy na zabití. Anebo cokoli, co bude chtít. Protože to je přece obejmutí. A to umí mluvit, i když se nic neřekne.

do háje s překorektnělostí

Pak s Jirkou přeskočíme k pěstounské péči u nás a jak je to fajn, že se změnil zákon a že děcka přece nemají být v kojeňáku, ale v rodině. Jenom nás oba štve, že po narození dítěte má matka, která se nechce o svoje dítě starat, ještě lhůtu půl roku na rozmyšlenou, než se ho definitivně zřekne. To je strašně moc času. Úplně zbytečná lhůta to je! A v konci ti, kdo na to nejvíce doplatí, budou zase jen ta malá děcka. Protože musí půl roku čekat u přechodných pěstounů a tak jako tak k nim navážou vztah. A pak to musí udělat ještě znova ve své nové rodině. A to je bída, to je zlé. Víš co, Marku? Žádné dítě nedokáže přežít zklamání dvakrát, to je na tom to zlý. Takže zbytečně hazardujeme s těma maloškama jenom proto, že jsme zase přeslušnělý k mámám, který si to většinou ani nezaslouží. Zase je to ta otravná korektnost, která prolézá naším životem jak rakovina. Všichni můžou všechno a všichni mají právo. A ten malý prťous, co je bezbranný? Ten jako co? Nic, pane přednosto, ten je malý, takže ten je nám úplně ukradený. Protože matka feťačka má přece svoje práva. I když se děcka opakovaně vzdala. Navzdory tomu, že se s ní pracuje. Všichni se snaží, jenom ona ne. To je přece postavené na hlavu, ne? Štve nás to.

opuštěné dítě už bude vždycky křehké a obolavělé

A já si najednou vzpomenu, jak se mě ve školce v Ostravě zeptala jedna starší paní ředitelka, jak se dívám na osvojování dětí. Vzala si holčičku ve 2,5 letech z kojeňáku: máma feťačka, otec alkoholik, teď ji mají doma s manželem, chtěli by ji zahrnout láskou, protože jak by ty věci jinak dávaly smysl. A teď se mě ptá, jakou mají spolu šanci. Vypadne ze mě proboha, proč jste to udělali?

Najednou je v místnosti hrobové ticho a všichni se na mě dívají, co já s tím. Pak se zeptám: Víte, jakou odpovědnost na sebe berete? Nadechnu se a zase znova ztěžka vysvětluju (pokolikáté už?), že existují mozkové systémy a ty, když nedostanou včas, ve správný čas, podněty, které mají dostat, tak je mozek trvale a nevratně poškozený. Tečka. Ale to ještě není všechno. Ještě jednu důležitou věc vám musím říct: osvojené děti mají v pubertě tendenci zničit rodinu, která si je osvojila. Je to pomsta za jejich skutečnou rodinu. A je kombinovaná s přirozenou potřebou se od rodiny emočně a sexuálně oddělit. Protože do té osvojené oni přece nepatří. Atmosféra by se dala krájet, dívají se na mě, jako bych to na ty děti celé narafičil já.

Najednou se ale postavila taková krásná stará šedovlasá paní a začala mluvit. Vyprávěla, že si před dvaceti lety osvojili s manželem tři děti. Měly sedm, čtyři a jeden rok. A ty první dvě navzdory tomu, co jsme jim dali, tak se v pubertě dost agresivně vymezily a odloučily se od nás. A bohužel i s tou nejmladší máme šílené problémy. To už ale měla v očích slzy. Nevím proč, ale najednou mám pocit, že jsem tu situaci už jednou prožil, že ji znám a bojím se, že vím, co paní řekne. A ono se to pak opravdu stane: víte, ona nám otěhotněla s takovým násilnickým debilem, promiňte, že to tak říkám, ale nemůžu jinak, protože on se teď chce toho miminka vzdát. A berou oba drogy. A my tomu nerozumíme, protože jsme udělali, co bylo v našich silách, ale tohle je opravdu peklo. Muž, co seděl vedle ní, ji vzal opatrně a tak nějak něžně za ruku a jen pokýval hlavou. Manžel. Klidným hlasem se přidal: abyste nám rozuměli, my si nestěžujeme. Udělali jsme, co jsme mohli. Ale nerozumíme tomu.

Jirka mě poslouchá a po chvilce říká: dítě se po osvojení nadechne a nasává. Takže určitá šance tu je, ale nejdůležitější je vždycky to konkrétní dítě. Vždycky musíš zjistit, jak je odolné, jak je na tom biologicky, geneticky, energeticky, inteligenčně a jak s temperamentem. Tahleta celá skládačka dohromady bohužel.

No jasně, to je celý Jirka. Pan Systémový.

Ale on pokračuje dál: dítě, které opustili rodiče, bude už vždycky křehké a obolavělé. Ta zrada se bude bohužel projevovat celý život, hlavně v zátěži. Když dojde na lámání chleba, tak často selžou a spadnou do průseru, a to mnohem častěji než zdravá děcka. Jen někdy, někdy se to může obrátit v dobré: může se z něho třeba stát výborný doktor nebo terapeut. Rozumíš? Jeho životní úkol je to všechno zvládnout a obrátit ve svůj prospěch. To je asi ta odolnost, o které mluvíš ty, Marku. Ale to je bohužel strašně těžké a skoro nikdo to nezvládne.

férový princip

Paradoxně největší chybou rodičů je to, že chtějí osvojené dítě zahrnout bezpodmínečnou láskou. Můžou, to jo, ale jenom částečně. Ale stejně důležité, možná ještě důležitější, je nastavit tomu dítěti pevný řád, režim a povinnosti. Lásku s podmínkou. Aby pochopilo férový princip „zasloužit si“. Osvojené dítě se za žádnou cenu nesmí naučit, že být osvojený je vlastně výhoda, na kterou by mohlo hřešit. Náhradní rodiče prostě potřebují pochopit, že dítěti musí nejprve vtisknout pravidla a ta pak laskavě, ale důsledně, vyžadovat. A teprve když je dítě dodržuje, může za ně dostat lásku. Zní to sice drsně, ale je to tak. A my to musíme bez obalu přesně takhle říkat. Protože se ještě pořád setkáváme s rodiči, kteří mají původně krásné úmysly a dojímají se sami nad sebou, protože „chtějí pomáhat“ a „rozdávat lásku“. Přivezou si domů dítě a chtějí se začít mít rádi, a ono to zaboha nejde a nejde. A pak to počáteční odhodlání postupně semelou každodenní stereotypy. Protože poctivý život je náročný. A taky proto, že osvojené dítě umí bohužel proměnit atmosféru vztahů tak, že celou rodinu stáhne do šílené nepohody. I když to dělá neuvědomovaně. Postupně ji může otrávit a rodina přestane jakoby dýchat. Vychovávat osvojené děti je zkrátka hodně těžké. Před pěstouny smekáme, o tom není řeč.

Ale.

Pěstounské rodiny často děti ze soucitu zavalí servisem, dostatkem a láskou a myslí si, že to stačí. Tak nestačí. Musí si uvědomit, že děti opuštěné matkou jsou v permanentním pocitu existenčního strachu a zklamání. Takže jasně že potřebují fyzický kontakt, lásku a mazlení. To ano. Ale hlavně, hlavně potřebuje osvojené dítě dostávat lásku s podmínkou. Což je zjednodušeně řečeno kombinace nastavení pravidel a usilovné vedení k co největší samostatnosti. Proto se pěstounská rodina — a to bez pardonu — musí naučit pracovat s pravidly. Žádné ty malý chudáčku opuštěný, my tě zabalíme do lásky a všechno zase bude v pořádku. Pak by to totiž mohlo dopadnout jako v bajce o zmrzlém medvědovi: když ho chudáka zachráníte, tak vám doma sice rozmrzne, ale hned potom vás sežere.

vyježděné dálnice v mozku

Máme oba s Jirkou zkušenost, že se rodiče při slovu „pravidla“ zaseknou. Někteří to vůbec nevezmou, no jasně pravidla, vy mi tak budete něco vykládat… Jiní to odkývají, ale pak si nevědí rady. A jak se to dělá? To si jako máme doma sednout za stůl a nastavit pravidla?

Jo.

To je takové divné, ne?

Ne, není.

Pokud doma nemáte jasná pravidla, takhle přesně to udělejte: sedněte a společně je vymyslete. I když samozřejmě nejlepší je, když svoje děti k pravidlům přivedete postupně a přirozeně.

Jak?

Začínáme už v těhotenství. A maminky to nevědomky dělají, aniž by o tom takhle uvažovaly. Tím, že v určitou dobu vstávají, v určitou dobu jí, v určitou dobu chodí spát. Pravidelný denní rytmus je první krok pro nastolení řádu v rodině. Každá rodina má svůj vnitřní čas a rytmus. Nemůže nemít. A jeho strážkyně je máma, protože dítě budí, krmí a uspává. Pravidelný denní rytmus je pro dítě zdánlivě nenápadným, ale silným zdrojem pocitu bezpečí. Protože když se věci opakují, pak jsou předvídatelné. Tím jsou čitelné: tady to znám, vím, co je teď a co bude následovat. Bezpečí. Pravidlům a řádu se dítě intenzivně učí mezi druhým a čtvrtým rokem. Je to tzv. “otevřené okno příležitostí“, což znamená, že nám to vlastně půjde samo, jen se s pravidly musíme potkat. A cílem je, aby si dítě doslova a do písmene vyjelo stereotypní dálnice v mozku. To znamená, že na stereotypní podnět přijde stereotypní odpověď: věci se dějí stejným způsobem, na stejném místě, ve stejný čas. Prostě pořád stejně dokola. A optimálně potřebujeme k pocitu bezpečí tzv. vyjet šest dálnic,

jsou to:

• vstávání,

• usínání,

• odchod,

• příchod,

• jídlo,

• povinnosti.

Takže je ráno. Máma přichází a rozsvítí lampičku a řekne už je ráno a jde pryč. Za deset minut přijde podruhé, jemně pohladí malou po tváři a řekne: za chvilku vstáváme. A odchází. A malá ví, že když máma přijde potřetí, řekne tak šup, vstáváme. A pak už začne jedna věc za druhou, jako když navlékáme korálky: odestlat peřinu, otevřít okno, záchod, koupelna, zoubky, složit pyžamko, chystat snídani. Jedna věc za druhou ve stejném pořadí, každý den. To je stereotypní dálnice „vstávání“. Je každé ráno stejná.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Podtitul

Tiráž

britské královské letectvo

jak se do našeho života dostala JOBOJA, JEJEJE a další zmatečnosti

bála jsem se vás zeptat