Noriyuki Ueda rozmlouvá s Jeho Svatostí dalajlamou

JEHO SVATOST DALAJLAMA: CO JE NEJDÒLEŽITùJŠÍ

Rozhovory o hněvu, soucitu a lidském konání

Přeložila Michaela Škultéty

Copyright © 2013 by Noriyuki Ueda

TRANSLATION © 2015 by Michaela Škultéty

ISBN 978-80-242-4806-6

ÚVOD: CESTA DO DHARAMSALY

Bylo mi jedenatřicet let, když jsem poprvé slyšel dalajlamovu přednášku na mezinárodní konferenci v indickém Bengalúru (tehdy se ještě používal poangličtěný název Bangalore). Byl podzim 1989 a netušil jsem, že s touto významnou osobností na pódiu zasednu jednou sám k soukromému rozhovoru. Vnímal jsem dalajlamu jako vážného člověka, a tak mě překvapilo, že je mimo pódium tak veselý, otevřený a upřímný. Měsíc nato obdržel Nobelovu cenu míru. Věřil jsem, že díky němu spěje svět k lepším zítřkům.

Pro mou generaci i pro ty následující je dalajlama velkou duchovní celebritou. Vždy s úsměvem rozdává všem lásku, soucit, mír a duchovní probuzení. Poté co obdržel Nobelovu cenu, se stal vzorem pro celý svět. Všude ho zvou jako nenásilného vůdce a posla míru. Mnohokrát vedl dialog s politickými a náboženskými představiteli, známými umělci a vědci.

Málokdo si však uvědomuje, jak pohnutý byl dalajlamův dosavadní život. Na jaře roku 1959 komunistická Čína napadla Tibet a mnoho Tibeťanů přišlo o život. Hlavní město Lhasu okupovala čínská armáda a třiadvacetiletý dalajlama byl donucen k politickému exilu v Indii. Když se to stalo, byl jsem ještě dítě. Téměř celý můj život strávil dalajlama v indickém exilu. Půlstoletí se nemohl vrátit do Tibetu a jako hlava exilové vlády vyzýval čínskou vládu a celý svět k obnovení nezávislosti Tibetu.

Uvádí se, že od dob čínské invaze až do dnešních dní přišlo o život přes milion Tibeťanů. Za kulturní revoluce bylo zničeno mnoho buddhistických klášterů a v důsledku masivní imigrační politiky čínské vlády se Tibeťané stali menšinou ve vlastní zemi. V Tibetu dnes není svoboda slova a porušování lidských práv, jako věznění a mučení, je na denním pořádku. V září roku 2006 po internetu kolovaly šokující videozáznamy čínských jednotek, které napadly a zabily bezbranného Tibeťana, jenž překročil hranici mezi Čínou a Nepálem. Tato událost sklidila mezinárodní kritiku.

Dalajlama, který sídlí v srdcích tolika lidí z celého světa, je poslem lásky, soucitu a míru; je představitelem exilové vlády v zemi, kde bylo v důsledku invaze usmrceno přes milion lidí a kde jsou dodnes páchána největší zvěrstva. A přesto stále hlásá lásku a soucit.

Od našeho setkání v Indii před sedmnácti lety jsem neměl možnost se s ním osobně setkat. Pak jsem měl to štěstí slyšet ho přednášet na mezinárodní konferenci v Novém Dillí v roce 2004 a znovu na Stanfordově univerzitě, kde jsem začal přednášet v roce 2005. A byl jsem ohromen. Dalajlama, člověk z masa a kostí, vyzařoval energii, jakou žádná kniha na světě předat nedokáže. Z jeho jemného, odzbrojujícího úsměvu sálala mocná energie. Dalajlama odmítal, aby jeho přednášky vyzněly jako mdlá kázání o vděčnosti. Vystupoval jako náboženský představitel, který uvědoměle vyzývá svět k tomu, aby konal. Měsíc před tímto rozhovorem v tokijském hote lu, kde jsem měl přednášku, jsem dostal příležitost požádat dalajlamu o setkání. „Věřím, že buddhismus má v dnešním světě důležitou úlohu,“ řekl jsem.

„A mnou zmítá netrpělivost, protože se zdá, že si to sami buddhisté neuvědomují.“

„Je to tak. Mniši se zajímají jen o buddhismus. A ani o něm ve skutečnosti mnoho nevědí. Netuší, co dělají, a mnoho mnichů v Tibetu nedělá nic jiného, než že provádí rituály,“ smál se dalajlama.

Po několika minutách rozhovoru jsem váhavě nastolil téma, které mi běželo hlavou. „Mohl bych s vámi udělat rozhovor? Prosím, dovolte mi navštívit vás v Dharamsale.“

„Ale jistě,“ odvětil okamžitě. „V Dharamsale jste kdykoli vítán.“

Od té chvíle jsem o dalajlamovi nepřestal ani na okamžik přemýšlet.

Chci vymýtit válku z tohoto světa. Chci, aby přestalo šikanování bezbranných lidí. Chci mír a štěstí pro všechny lidské bytosti. Tato myšlenka mě uchvacovala už od dětství, byl jsem jí až posedlý, a nyní se mi naskytla příležitost setkat se s dalajlamou tváří v tvář a získat jakousi odpověì. Netušil jsem, jaký poklad najdu.

Noriyuki Ueda

PRVNÍ ČÁST

CO MŮŽE BUDDHISMUS NABÍDNOUT?

NORIYUKI UEDA: Vaše Svatosti, jsem šťastný, že s vámi mohu mluvit. Je to pro mě splněný sen.

DALAJLAMA: Také jsem se na vaši návštěvu těšil.

UEDA: Nejprve bych se rád krátce představil a vysvětlil, proč jsem tady. Přednáším kulturní antropologii a teorii sociální reformy na Tokyo Institute of Technology, přední vědecké japonské univerzitě. Cílem mého hlavního výzkumného zájmu, hodnotových systémů, je kultivovat nový typ vůdce, v němž se snoubí odbornost v humanitních oborech a vědách a který je schopen vypořádat se s problémy jedenadvacátého století. Vzdělávání takových představitelů se netýká jen předávání znalostí, ale klade velký důraz na diskusi.

Ve snaze revitalizovat japonskou společnost se zasazuji za cosi, co by se dalo nazvat obrozením japonského buddhismu. Před čtyřmi lety jsem založil

Buddhist Renaissance School (Školu buddhistické obnovy) jako místo pro dialog a učení; jsem jejím ředitelem. Předsedám rovněž setkáním s názvem

„Mnichu, buì ctižádostivý!“, což je fórum, které jsem založil jako prostor pro dialog a diskusi o budoucím směřování japonského buddhismu mezi mladými mnichy všech sekt.

Mám pocit, že ve svém současném snažení sklízím plody svých dětských ideálů. Kam až má paměť sahá, tedy asi od deseti let, jsem se zabýval otázkou, proč existují předsudky, proč tolik lidí hladoví, proč se lidé musejí zabíjet ve válkách. Když jsem jako mladý přemýšlel o předsudcích a násilí ve světě, cítil jsem se bezmocný. Měl jsem pocit, že jako jeden z několika miliard nic nezmůžu. Dnes mi připadá podivné, že jsem se už tak mladý cítil tak bezmocný. Byl jsem zvláštní dítě, které se zabývalo sociálními a politickými otázkami, a přitom jsem měl pocit, že nemám prostředky, abych s tím něco udělal.

Po zahájení univerzitního studia jsem se zapojil do hnutí na pomoc politickým vězňům a stal jsem se aktivistou bojujícím za lidská práva a mír ve světě. V té době to pro mě byla šokující a skličující zkušenost. Lidé, s nimiž jsem spolupracoval, spolu vůbec nevycházeli. Přeli se o různé definice míru. Tito lidé chtěli víceméně totéž – nastolit ve světě mír, pomoci těm, kdo se nemohou bránit – a přesto se hádali o zanedbatelné rozdíly ve svých definicích míru a skutečně si ubližovali. Přišlo mi to beznadějné, připadalo mi, že mír ve světě vládnout nemůže.

DALAJLAMA: Jak si mír definovala vaše skupina?

UEDA: V té době jsem patřil k levicové skupině, takže pro nás nebyl mír jen absencí války. Definovali jsme mír jako naprostou rovnost všech lidí. Snažili jsme se vymýtit nespravedlnost a předsudky. Později jsem pochopil, že tato definice definuje mír nikoli jako pasivní záležitost, v níž by otevřené válečné násilí neexistovalo, ale jako aktivní mír, v němž by neexistovalo násilí předsudku a chudoby.

DALAJLAMA: Aha.

UEDA: Ale i když jsme sdíleli definici míru jako spásy bezbranných členů společnosti, kdykoli mí kolegové našli sebemenší rozdíl mezi tím, jak mír chápou, začali se hádat a obraceli se proti sobě.

Začal jsem mít pocit, že je na těch konfliktech něco divného. Uvědomoval jsem si, že kromě míru ve světě sociální a politické rovnosti existuje cosi jako vnitřní mír. A že když se zasazuji o mír svými slovy i činy, ale sám přitom vnitřně klidný nejsem, pak z toho nic nebude. Nemám-li mír ve svém srdci, budu si dělat z lidí nepřátele a vždy s nimi budu v konfliktu. Ústřední otázkou mého života se stalo toto: jak sladit vnější a vnitřní mír.

Dnes mi to připadá divné, ale v době, kdy jsem o klidu v sobě a míru ve světě přemýšlel, mi nikdy nepřišel na mysl buddhismus. I když jsem se dva roky věnoval terénní práci na buddhistické Srí Lance, měl jsem pocit, že japonský buddhismus je nejen k ničemu, ale že je to podvod.

DALAJLAMA: Zneužití.

UEDA: Ano. Buddhističtí mnichové hlásají soucit, ale sami ho nepraktikují. Mluví o soucitu a laskavosti, ale nevšímají si těch, kdo skutečně trpí nebo jsou pronásledováni. A i když už si jich všimnou, nijak jim nepomohou. Hlásají sice buddhistickou nauku, ale…

DALAJLAMA: Neuvádějí ji do praxe.

UEDA: Přesně tak. Neustále opakují tytéž rituály a dostávají za to zaplaceno. Mnišství chápou jako jakoukoli jinou profesi, takže se o nich nedá hovořit ani jako o věřících. Tak jsem je vnímal ve svých dvaceti letech.

A nebyl to jen můj názor. V dnešním Japonsku vnímá mnoho lidí buddhismus stejně. Mám pocit, že buddhistické myšlení je správné; problém představují chrámy a mniši. V souvislosti s kritikou japonského buddhismu se používá výraz „pohřební buddhismus“, který vystihuje skutečnost, že mniši vykonávají pouze pohřební a zádušní rituály. Většina těch rituálů je bezcenných a bez vztahu k náboženství, a někteří mniši si za ně účtují nehorázné sumy. Chrám vybírá poplatky od farmářů a mniši se s tím moc nepářou a bohatnou.

Musím přiznat, že tento pohled je zaujatý. Třebaže mnoho chrámů disponuje značnými prostředky, jiné jsou chudé a mnozí představení musejí hledat vedlejší úvazek, aby vůbec vyšli. Je mezi nimi mnoho skvělých mnichů s čistým srdcem. Ale mnozí nejsou k ničemu a kritiku si zaslouží.

Věřím v potenciál, který buddhismus má, protože v uplynulých deseti letech jsem se setkal s mnoha úžasnými mnichy a navštívil výtečné kláštery. Tito mniši usilují o to, aby v dnešním světě bylo méně utrpení. Jsou mniši, kteří se snaží snížit statistiky sebevražd v Japonsku, kde každoročně spáchá sebevraždu na třicet tisíc osob. Jsou tací, kteří nabízejí svou pomoc starším lidem a pomáhají jim s plány pro léta, která jim v životě zbývají, a s tím, jak by dotyční chtěli zemřít. Někteří mniši také otevřeli své chrámy mladým lidem, kteří ztratili naději, jiní pracují s delikventní mládeží a budují pro ni komunity. Jejich práce sahá za hranice Japonska, pracují s dětmi trpícími leukémií v důsledku havárie v Černobylu (což je v Japonsku důležité téma, s ohledem na atomové zbraně), pomáhají odstrkovaným thajským pacientům s AIDS a poskytují vzdělání dětem uprchlíků. Pak jsou mniši, jejichž činnost není tak vidět, ale kteří se účastní debat a událostí po celém světě a kteří svou upřímností a charakterem ovlivňují mnoho lidí. Tito mniši o soucitu pouze neřeční, ale vyjadřují ho svým konáním a utvářejí živoucí celosvětovou komunitu. Jejich chrámy jsou místem setkání a pomoci každému jednotlivci.

A přesto si buddhistická komunita těchto soucitných mnichů vždy necení. Vnímá je jako „pouhé“ sociální aktivisty a jejich komunity po nich žádají, aby se více věnovali „náboženským“ činnostem. Když se s těmito soucitnými mnichy setkáte, je zřejmé, že svou víru nijak nezanedbávají. Naopak, právě proto, že mají dar víry, nemohou opomíjet ty, kdo trpí. Věnují se těmto novým činnostem, protože věří v možnosti, které buddhismus skýtá.

Ve svých rozhovorech s Vaší Svatostí bych rád mluvil o tom, jak se může buddhistická nauka vztahovat na skutečné problémy. Podle mě chybí spojnice mezi buddhistickým učením a skutečnou sociální transformací, a tuto propast bych chtěl překlenout. Také bych rád mluvil o tom, zda je možné vytvo řit altruistickou společnost, v níž by se lidé o sebe navzájem starali a pomáhali si.

DALAJLAMA: Váš úvod byl podle mě velmi zajímavý. Tento levicový či socialistický pohled je mému způsobu uvažování blízký. Problém, který popisujete, nemá snadné řešení. Netýká se pouze Japonska, protože totéž se děje po celém světě.

Ze socialistické perspektivy musíme uvážit, jaké praktické kroky je třeba podniknout, aby se tento problém vyřešil. V současnosti existují dvě formy socialistického uspořádání. První typ si cení svobody a demokracie, jako v případě sociálně demokratického Švédska a dalších evropských zemí. Druhý typ socialistického uspořádání najdeme například v bývalém Sovětském svazu nebo v Číně. Čína už dnes vlastně socialistický stát není. [Smích.] Možná Severní Korea. Ale ani o té už nelze mluvit jako o socialistické zemi. [Smích.]

UEDA: Její uspořádání by dnes nikdo socialismem nenazval.

DALAJLAMA: Takový socialistický systém nemá žádnou naději. Správný kurz podle mě nabraly sociálně demokratické evropské země. Nevládne v nich čistý kapitalismus, ale jednotlivci mají možnost vydělat peníze, dosáhnout zisku. Současně věnují spoustu péče sociálním jistotám a sociálním službám.

Správný kurz podle mě nabraly

sociálně demokratické evropské země.

Nevládne v nich čistý kapitalismus,

ale jednotlivci mají možnost vydělat

peníze, dosáhnout zisku.

Současně věnují spoustu péče

sociálním jistotám a sociálním

službám.

ALTRUISTICKÁ SPOLEČNOST

UEDA: Často hovoříte o budování altruistické společnosti prodchnuté soucitem a laskavostí. I já věřím, že budování takové společnosti bude hlavním cílem lidstva v jedenadvacátém století. Zdá se mi, že altruistická společnost jako jediná pro nás může být zdrojem klidné mysli. Jsem-li obklopen lidmi s altruistickým cítěním a dostanu se do potíží, vím, že mi druzí rádi pomohou. A bude-li mít problémy můj přítel, rád pomohu já jemu. Je-li společnost plná laskavosti, pak úzkost a strach zmizí.

DALAJLAMA: To máte naprosto pravdu.

UEDA: Jak jsem již zmínil, žijeme však ve světě, který do značné míry staví na sledování vlastních zájmů. A na penězích. Protože jste součástí tržní ekonomiky, měl byste jít tam, kde máte šanci vydělat nejvíc. Přestaňte vykonávat profese, kde se tolik nevydělává, a snažte se najít práci, kde vyděláte spoustu peněz. Dobře placená práce je dobrá práce, a práce, která není tak lukrativní, je špatná. Podle těchto měřítek člověk, z jehož práce mají prospěch bezbranní členové společnosti, jako je málo placená práce se staršími lidmi, není zdaleka tak úspěšný, tak velký ve srovnání s někým, kdo vydělává desetkrát víc tím, že obchoduje na burze nebo pracuje v investiční společnosti.

V tržní ekonomice jsem pouhým článkem obchodu, takže bych se měl prodávat za co nejvyšší možnou cenu. V tržní ekonomice určuje soutěž, jestli se mohu prodávat za tak vysokou cenu, či mohu vydělávat jen malé částky, což je výsledkem soutěže, a proto je to jen moje odpovědnost. Potom bez ohledu na to, jak moc se snažím, mi nikdo nepomůže. Řeknou, že se to stalo, protože jsem se dost nesnažil. Proto musí každý bojovat sám za sebe. Když se dostanu do potíží, nikdo mi nepomůže. Takto jsme vedeni ke sledování svých sobeckých zájmů.

Mnoha lidem tento sebestředný pohled na život nevyhovuje. Rodiče chtějí vychovávat své děti tak, aby z nich vyrostli laskaví lidé. Problém je, že můžu být altruistický, laskavý člověk, ale pokud jsem obklopen přáteli, kolegy a společností, která je sobecká, někdo mě spolkne. Skončím jako oběť společnosti a ostatní mě využijí. Je-li společnost jako celek altruistická, pak mohu být altruistický i já. Ale je-li moje sociální prostředí sebestředné, pak je to těžké. Jak může někdo v takovém prostředí a za takových okolností vytvářet altruistickou společnost, být sám altruistický a soucitný?

Potřebujeme společnost, která má víc

soucitu, protože lidé jsou společenští

tvorové. Život a budoucnost jednotlivce

zcela závisejí na společnosti.

Pokud společnost prospívá a je

spokojenější, pak z toho jednotlivec

vytěží maximum. To je zákonité

a přirozené.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ÚVOD: CESTA DO DHARAMSALY

PRVNÍ ČÁST CO MŮŽE BUDDHISMUS NABÍDNOUT?

ALTRUISTICKÁ SPOLEČNOST