Give Me Your Hand

Copyright © Megan Abbott, 2018

Translation © Radka Knotková, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-792-3

Pro Jacka Pendarvise

PROLOG

Někde vskrytu jsem nejspíš vždycky věděla, že se s Diane znovu shledáme.

Jsme k sobě přikované, za kotníky, jako zrůdná třínohá rasa.

Náhodné spolupachatelky. Obezřetné spiklenky. Anebo siamská dvojčata, srostlá na nějakém tajném místě.

Tak je to silné, ta věc, co nás spojuje. Pochybná minulost, její takřka nesrozumitelný příběh. Bez ustání ho samy sobě vyprávíme, všímáme si jeho zvratů a zákrutů, snažíme se ho pochopit. A před všemi ostatními jej tajíme.

Někdy mívám pocit, jako by Diane byla kouskem mého já, který se ulomil a bloumá mi tělem, koluje mi v krvi.

Když občas v noci škobrtám do koupelny po ošklivém snu, snu o Diane, vyhýbám se zrcadlu, odvracím zrak, nechávám světlo zhasnuté, v jakési primitivní části svého ospalého mozku přesvědčená, že kdybych se rozhlédla, spatřila bych ji. („Zakrývej si po setmění zrcadlo,“ říkávala moje praprababička. „Jinak v něm uvázne snílkova bloudící duše.“)

A tak i když jsem se s Diane léta neviděla, vlastně mě ani nepřekvapilo, když se objevila v Laboratoři Severinová, na mém pracovišti, v budově, kde trávím většinu probdělého času. Ze všech laboratoří na světě musela napochodovat zrovna do té mé. A všechno začíná nanovo.

Nejpodivnější na tom je, jak málo o sobě vlastně víme. Netušíme, kdy má ta druhá narozeniny, jaké písničky se jí líbí, z koho se nám rozbuší srdce a z koho ne. Byly jsme kamarádky, pokud je Diane vůbec schopná být něčí kamarádka, jen na pár měsíců a hodně dávno.

Víme ale o té druhé něco, co nikdo jiný nezná.

Tu jedinou důležitou věc.

I

Svět je horký jako krev a osobní.

– Sylvia Plathová

TEHDY

Stalo se to před dvanácti lety. Bylo nám sedmnáct, Diane a mně, a ve čtvrťáku nás asi osm nebo devět měsíců pojila energie, která v obou jiskřila, verva, hlad, zpěv ctižádosti.

A pak, jednou večer, se všechno pokazilo.

Byly jsme u mě doma, v mámině stísněném domě páchnoucím po dezinfekci, čpícím zvířaty z útulku a prostém jakéhokoli zdání soukromí. Ani jedny dveře se nedovíraly, jak bylo jejich nabobtnalé dřevo zasazené do laciných rámů a ty shrnovací vyjely z drážky. Ale ona mi to stejně pověděla.

Když to začalo, seděly jsme každá na jednom konci mé dvoulůžkové postele a vypracovávaly studijní otázky k Hamletovi, Diane se svým přepečlivým rukopisem a úhlednými nehty, na sobě jeden ze svých mnoha svetrů jemných jako jehněčí srst – holka natolik uhlazená, že by uhnala i prázdninovou brigádu u stánku s parfémy v obchodním domě. Učit se vždycky chodila k nám, i když dům, v němž bydlela s dědečkem, byl třikrát větší než ten náš.

Seděly jsme tam, nakvartýrované tak natěsno, že jsme mámu slyšely šourat se do postele, sun-sun jejích bačkor.

Celé to od začátku působilo zvláštně. Kdykoli jsem přečetla otázku („Jaký je Hamletův hlavní konflikt?“), Diane na mě bezvýrazně civěla. Pokaždé tentýž nepřítomný pohled, prsty, jimiž si přejížděla přes medailonek na krku, jako by to byla Pandořina skříňka.

„Diane,“ řekla jsem a zkřížila nohy, pod sebou úzkou matraci, co se s každým pohybem vzdouvala, zmačkané polštáře, nahnuté kroužkové bloky, chodidla zabořená do kousavých šál a bund na přespolní běh. „Ty pořád myslíš na to, co se dneska stalo ve třídě?“

Protože něco se opravdu stalo: slečna Cameronová ji požádala, ať nahlas přečte Claudiův slavný monolog – ten nejlepší z celé hry –, ale ona, bledá jako duch samotného Hamleta, odmítla otevřít svou učebnici, ruce založené na hrudi a oči rozmrkané. Když se nakonec podvolila, slova z ní kanula jako borová smůla, jako sirup proti kašli, který mi máma dávala, ten, co chutnal jako vnitřek odumírajícího stromu. Diane, Diane, jsi v pořádku?

„Nic se nestalo,“ trvala teď na svém a otočila se stranou, tvářičku královny krásy schovanou pod dlouhou blonďatou ofinou jako pod zlaceným lustrem. „Víš, ona žádná z těch postav není skutečná.“

O tom nebylo sporu a mě napadlo, jestli bychom toho neměly nechat. Jenže v jejích očích se cosi skrývalo. Diane, která se se mnou nikdy nepodělila o důvěrnou myšlenku, co se netýkala chemie nebo vysokoškolských stipendií nebo férovosti otázky o iontových sloučeninách při minulé písemce.

Přiznávám: chtěla jsem se dozvědět víc.

„Kit,“ promluvila, v ruce sevřený svůj výtisk Hamleta, na prstě zlatý blyštivý prsten s vypodobněním Ježíše, který jí dal dědeček. „Myslelas to vážně, to, cos řekla ve třídě? Jak Claudius nemá svědomí?“

Cítila jsem, že se něco děje, že v pokoji visí cosi těžkého, horko, jímž se Diane třese, krk zrůžovělý a na spáncích růžové skvrny.

„Jasně,“ odpověděla jsem. „Zabil vlastního bratra, aby dostal, co chtěl. Což znamená, že nemá žádnou morálku.“

Chvilku jsme mlčely a vzduch v pokoji nám tlustými prsty mačkal do tváří. A odkud přicházelo to bzučení? Od halogenové žárovky? Bafajícího starého laptopu, jaký sdružení rodičů a přátel školy dávalo všem studentům, kteří si nemohli dovolit vlastní počítač? Anebo to bylo jako tenkrát, když jsem pod verandou našla Sadie, naši odrbanou mazlivou kočku, pokrytou mouchami?

„Kit,“ řekla Diane, hlas tichý a vyrovnaný, „myslíš, že by se to mohlo přihodit i v reálným životě?“

„Co jako?“

„Že by někdo neměl svědomí.“

„Jo,“ odpověděla jsem tak rychle, že jsem samu sebe překvapila. Věřila jsem tomu, bezvýhradně. Diane mlčela a její ruka se kolem decentního medailonku pevně sevřela, škubla jím, až jí po něm na dlouhém bílém hrdle zůstala červená rýha.

„Diane,“ řekla jsem, „co se děje?“

Chvíli jsme seděly, bzučení pořád bzučelo a mně od nehybnosti mrtvěla chodidla.

„Udělal ti někdo něco?“ zeptala jsem se. „Ublížil ti někdo?“

Napadlo mě to už dřív, mockrát. Znala jsem ji jen pár měsíců a ona byla tak hrozně tichá, tak hrozně uzavřená, ani trochu jako my ostatní. Uzavřená takovým tím tělesným způsobem, i tričko na tělocvik si sundávala schovaná za dvířky šatní skříňky. A tím, jak se oblékala, jako panenská princezna.

Anebo jsem to zkrátka předpokládala u každého. Zdálo se, že když jdete dost do hloubky, má nějaký smutný příběh každý.

„Nikdo mi nic neudělal. Mám na mysli něco, co jsem udělala já,“ řekla, oči sklopené k zemi. „Mluvím o sobě.“

„A cos udělala?“ Nedovedla jsem si představit, že by kdy provedla něco, co by nebylo pečlivé a bezchybné.

„Nemůžu to říct nahlas. Ještě nikdy jsem to neřekla.“

U ostatních holek bych věděla, napadl by mě milion možností. Ukradla svetr v obchoďáku, podváděla při testu, vyučování přežila sjetá éčkem, ke konci mejdanu v sobě měla příliš Baileys a za sebou tři potutelné kuřby. U Diane ale ne.

„Nabouralas dědovi dodávku?“

„Ne.“

Vynořil se ve mně skličující pocit. Pocit, že kroužím kolem čehosi temného.

„Jsi těhotná?“ zeptala jsem se, i když mi to připadalo nemožné.

„Ne,“ odpověděla. Slyšela jsem, jak jí v hrdle zacvakalo, jí nebo mně.

Zadívala se na mě, divoce mrkala těmi svými zlatými řasami, ale její hlas byl vyrovnaný a klidný. „Něco mnohem horšího.“

Dokud jsi nepřišla, Diane, na chytrosti moc nezáleželo.

Odjakživa jsem měla dobré známky, možná dost dobré, abych dostala stipendium na městské technické. Takhle dopředu jsem ale neuvažovala, natož tolik dopředu jako ty.

Ty sis pro sebe sestavila plán, pro to, čím jsi chtěla být, a nehodlala jsi cokoli riskovat. Bylas neúnavná. Všechno muselo být dokonalé: nehty zastřižené do přesných půlměsíčků, gumy na zlatobýlově žlutých pentelkách, jimiž jsi psala, nedotčené. Tvoje odpovědi byly vždy správně. Pokaždé. Učitelé používali tvé písemky jako klíč řešení.

Tehdy mi ale nedošlo, že všechna ta dokonalost, držená tak blízko u těla, může být štít, který něco buď udržuje venku, nebo uvnitř. Skrývá to.

A tvá ctižádostivost byla sama o sobě dar – nám oběma –, ale i jakýsi temný důkaz.

„Mami,“ řekla jsem, „ona je strašně vážná. Ustavičně dře. Ráno vstává v pět, jde běhat a pak před vyučováním dělá hodinu úkoly.“

„To ji šlechtí.“

„Při běhu se ze sluchátek učí němčinu. Že prý z ní jednou bude vědkyně a bude pracovat pro vládu.“

Nenapadlo mě, že lidé tyhle věci fakt dělají.

„My jsme jim říkávali šprti,“ podotkla máma s úsměvem. „Ale šlechtí ji to.“

„Mami, když já…“ Touha hluboko uvnitř, kterou jsem nedovedla vysvětlit, touha znát, být větší, být zaujatější. Před Diane jsem ji nikdy nepocítila, ale teď tu byla, hučela ve mně. A máma ji podle všeho vycítila, její oči na mně spočinuly, zatímco jsem kroutila rukama a pokoušela se o vysvětlení.

„No,“ prohlásila, „jsi ten nejchytřejší člověk, jakýho znám.“

Poté, cos mi pověděla svoje tajemství, Diane, jsem v noci lehávala s otevřenýma očima a civěla na světýlko svého mobilu.

Přemýšlela jsem o tobě. Představovala jsem si, jak konečně zavřeš učebnici, smeteš smetí po gumování (někdy jsi přece gumovat musela, ne?) do koše. Vydrhneš si obličej. Vykartáčuješ si vlasy, až se od nich bude odrážet měsíční svit.

Říkala jsem si, jestli neustále uvažuješ o tom, cos provedla, jako o tom teď uvažuju já.

Odpočineš si, když konečně zavřeš oči?

Anebo je právě ta chvíle nejhorší? Ten okamžik, kdy se ti hlavou honí, cos provedla, a co hůř, jak ti to prošlo. Když ti něco projde, patří to už jen tobě, navždy. Těžké a neodčinitelné.

Občas mě napadalo: Proč sis vybrala mě? Pověsila ses na mě hned první den, kdy jsi přišla k nám do školy? Byla jsem ta nejmilejší, nejvlídnější? Nejbezproblémovější, nejchytřejší, druhá nejchytřejší po tobě?

Anebo to byla obyčejná náhoda, že jsme při přespolním běhu přistály u brány bok po boku, nohy ohnuté? Že jsme spolu seděly na laborkách z chemie, lokty na stole, a snažily se to všechno propočítat?

Nebo jsem si snad já vybrala tebe?

TEĎ

Na chodbách panuje ticho, mír.

Vždycky se snažím přijít aspoň hodinu před ostatními, pokud to jde. Někdy vynechám výtah, pomalý a kodrcavý. Beru schody po dvou, kafe mi cáká na zápěstí a paži, jak se snažím předběhnout čas, předběhnout neúnavnou ctižádost ostatních postdoků a doktorandů.

Doktorka Severinová nejspíš ještě několik hodin nedorazí. Její harmonogram je záhadný a nepředvídatelný, ke vstupu ale používáme bezpečnostní karty, takže bude vědět, že tu jsem. Myslím si, že nějak by to buď jak buď věděla. Ta největší pracantka, jakou jsem kdy viděl – tohle o mně tvrdili všichni dřívější poradci. Chci, aby si to uvědomila i ona, a tahle karta je mi důkazem.

Za těch čtrnáct měsíců, co v Laboratoři Severinová pracuju, jsem jako první dorazila každý den až na dva: jednou poté, co o mě cestou štrejchl pick-up, a podruhé když jsem uvázla ve výtahu a laboratorní technik s pažemi silnými jako sekvoje musel vypáčit dveře.

Být první je dnes ale důležitější než kdy předtím.

Ve správcově popelnici na kolečkách zahlédnu umělohmotné pohárky ze včerejška, opentlené pěnou šampaňského, co vyschla na jemný prášek.

Pousměju se, když na to pomyslím. Nervózní úsměv.

Na pátou nás svolali do konferenční místnosti, abychom si vyslechli oznámení, na něž jsme všichni čekali. Učinila je doktorka Severinová, svým obvyklým nevzrušeným tónem.

„Donesly se k nám jisté zprávy,“ řekla a hřbetem ruky si v černé hřívě uhladila skunčí vlnu. „Grantová žádost, kterou jsme podali na Národním ústavu zdraví, byla schválena. S plánováním se začne ihned.“

Jako mávnutím kouzelného proutku se objevil její asistent s obrovskou láhví těch nejlepších kalifornských bublinek a štosem plastových šampusek.

Snažili jsme se napodobit klid doktorky Severinové, ale byla to předem prohraná bitva. Já se svým natvrdlým křeněním. Zellův obličej barvy rudého gumového medvídka. Juwon, neschopný přestat se pohupovat dopředu a dozadu. Dokonce i Maxim, rezervovaný a ostražitý a služebně nejstarší, vypadal, jako že se rozbrečí radostí. Čekali jsme na to tak dlouho. Nebudu předstírat, že mi srdce v hrudi neposkočilo jako zvednutá pěst.

Zazněly přípitky, tahané až z paty. Tak na to, že jsme z federálního rozpočtu urvali ten poslední kousek špeku!

Jakmile si doktorka Severinová cukajícími rty usrkla laciného šampusu, omluvila se, my jsme odpluli zpět k práci a nechali si své nadšení pro sebe.

Představila jsem si ji, jak jde domů, otevírá láhev pravého francouzského šampaňského se svým milencem, ať je to kdokoli, zouvá si drahé boty a z jedné z těch zvláštních sklenic tvarovaných jako ňadro Marie Antoinetty zakouší sladkou chuť vítězství.

S námi to bylo jiné, my jsme zamířili domů do svých postgraduálních krabiček od sardinek, snědli jsme burrito z mikrovlnky, shrbili se nad laptopy. Celou noc na nás pršely skupinové textovky jako z práškovacího letadla, jako by to oznámení byl výstřel z pistole na startovní čáře. V lepší zprávu jsme doufat nemohli. Jenže teď přišel čas na zásadní rozhodnutí: koho z nás by měli zařadit do výzkumného týmu?

Kolují fámy, že na grant nás napíšou jen tři. Někdo si na navrhovaném rozpočtu přečetl položku pro personál. Jde o spolupráci s Neuropsychem, což sežere většinu financování, a ze skupiny devíti postdoků tudíž zůstane místo pouze pro tři. V duchu jsme si bezpochyby mysleli totéž: měl bych to být já. Všichni z nás v laboratoři dřeli celé roky, šíje permanentně zkroucené nad mikroskopy, tváře mrtvolně bledé, jak jsme nikdy nechodili na slunce. Každý z nás si připadal, jako že si odkroutil to svoje, a pojila nás stejná myšlenka: tuhle příležitost si zasloužím já. Zbytek dne jsme jeden druhého pozorovali přes tácy na sklíčka, skrz baňky, osvorkované kolony s éterem. Tohle patří mně. Já si to myslela, hodně.

„Ech,“ poškádlil mě Alex, nejnovější člen týmu, „kdo by chtěl strávit dva roky tím, že bude odkrývat temnou duši PMDD?“

„My všichni,“ odpověděla jsem. „A ty to víš.“

Premenstruační dysforická porucha, to je předmět výzkumu. Skupina příznaků bez jasné příčiny. Jakýsi katastrofický taneček, co každý měsíc svádějí hormony s emočními a rozumovými částmi mozku. Je jako premenstruační syndrom, jen mnohem, mnohem horší. Vysilující změny nálad, neovladatelná zuřivost. Abnormální signalizace mezi buňkami, kterou věda objevila teprve nedávno. Přirozený rozdíl ve způsobu, jímž postižené reagují na pohlavní hormony. Po desetiletích pochyb, zda PMDD vůbec existuje, teď vědci nejenom potvrdili, že ano, ale že je i součástí genetické výbavy. Ty ženské si nemohou pomoct, jsou jí zotročené.

Někteří postdoci, za dlaní schované úšklebky, jí přezdívají vražedný PMS. Medusino menses. Do jednoho jsou to muži, až na mě, a nezvládnou o ní říct jediné slovo, aniž by u toho nezkřivili ústa nebo nesehnuli hlavu nebo nevtipkovali o Carrie a Lizzie Bordenové.

Ale všichni na ten grant chtějí. Tenhleten je sexy, člověk by na něm mohl udělat kariéru. Čekala jsem na to, tak dlouho jsem o to usilovala.

Když jedu výtahem nahoru, není ani sedm ráno. Nemohla jsem usnout, jak mi ta zpráva o grantu celou noc brnkala v hlavě, a nakonec jsem se o to přestala pokoušet.

Sotva z výtahu vystoupím, praští mě do nosu zápach.

Horký, ostrý, spalující, sílí, zatímco se ubírám dlouhou ledovou chodbou, pod zahnědlými stropními deskami a podél opadávající omítky, jako v nějakém mauzoleu.

Nejdřív mě napadne, že cítím jakousi pekelnou směsici sýrových krekrů a levného šampaňského. Ale puch, který přichází z chovu, je příliš silný, dost silný na to, aby působil jako varování.

„Do krmírny nechoď,“ ozve se hluboký hlas. Je to Serge, můj oblíbený druh v nespavosti, jako soumračník poletuje chodbou směrem k místnosti s koloniemi.

Serge je vedoucí laboratorní technik: vysoký, Rus, s ostře řezanou čelistí a černýma očima, tichý a pečlivý a vždy trochu posmutnělý. Alex mu říká Kocour, protože se pohybuje hrozně potichu – pomalu, kradmo, jeho chodidla ani nezašumí. Jednou mi nad čajem v odpočívárně pověděl, že chodil na balet, do té doby, než mu bylo čtrnáct a otec uviděl jeho taneční suspenzor. Oznámil mi, že je načase, abych vypadal jako chlap.

A usmál se tím svým posmutnělým sergovským úsměvem.

Navzdory jeho varování si nemůžu pomoct a zastavím u dveří do krmírny, zapřených košem na biologicky nebezpečný odpad.

S hrnkem na kávu opřeným o hruď, rukou přes ústa, ji uvidím, kluzkou hromádku myší hnijících na podlaze, purpurovou kůži puklou pod tlakem nádorů, uvolněnou a nakupenou.

Musí jich tam být aspoň tucet.

Serge ke mně zezadu přistoupí, neslyšně, až na tiché zavrzání laboratorních rukavic, které si natahuje.

„Pozor na hlavu,“ řekne a dlouhým prstem v rukavici ukáže na zahnědlý stropní panel. „Mohlo by jich zde být víc.“

Rychle udělám krok zpátky a vzhlédnu ke stropním deskám, nabobtnalým od stáří, horka, vzduchu.

„Nahoru jsem se snad ještě nikdy nepodívala,“ řeknu. A je to pravda.

Přinejmenším dlouho ne.

Jdeme vedle sebe, Serge nese myši v červeném pytli na nebezpečný odpad.

„Hlavně že to nebyly fretky,“ prohlásím. Kvůli výzkumu gonád jsme jich měli celou smečku. Technici je nesnášeli, jejich vřískot a hutné pižmo.

„Tyto nejsou naše,“ říká Serge. „Naše jsou zabezpečené. A mnohem vyšlechtěnější. Tyto jsou voříšci. Třeba nás přišly navštívit z restaurace naproti přes ulici.“

„To si vážně myslí, že tady je lepší krmení než u nich?“ podotknu s úsměvem, ale v duchu přemýšlím o všech těch zbytcích a kusech, co zůstaly na podlaze. Serge se tam bude muset vrátit s mopem.

„Hádám, že o tom velkým grantu jsi už slyšel?“

„No ano,“ odpoví. „Je to cítit ve vzduchu.“

„Co?“ Odmlčím se. „Adrenalin?“

Ale on se jen usměje, jak je mu vlastní. „Hezký den,“ popřeje mi a zamíří k odkladišti živočišného odpadu, mírně pytlem pohupuje, jako toreadorským pláštíkem.

Když vejdu do jednotky G-21, je uvnitř Alex, v ruce polystyrenové pohárky, v opuchlých očích jiskru.

Alex.

Alex mi z bufetu pokaždé přinese druhé, mléčné kafe. Stejně jako pro mě má v kapse schovanou žvýkačku a přidá se ke mně, kdykoli si objednávám vaječné sendviče. A když Zell opět přijde s tím svým „páni, to vám ale byl trypsin“ nebo když Maxim otevře na obědě svačinovou krabičku, kterou mu puntičkářsky připravila jeho holka, nebo když jednoho z postdoků doktora Irwina zahlédneme, jak šéfovi venčí ovčáky, vrhneme na sebe významný pohled.

Alex většinou nepřichází brzo, ale zase málokdy odchází dřív než pozdě večer. Párkrát se stalo, že jsme spolu v laboratoři zůstali až skoro do půlnoci, pracovali jsme pod digestoří, obličeje těsně u sebe. Jsme jediní, na koho doma zjevně nikdo nečeká.

„Díky,“ říkám a pohárek si od něj vezmu, „ranní ptáče.“

Pár doušků a pustím se do práce, zkontroluju pod mikroskopem své buněčné kultury a potom každou baňku opatrně vrátím do inkubátoru.

Dívá se na mě, pokukuje po novinách, usrkává.

„Ty jsi tak děsně akurátní,“ prohlásí. „Jak pohybuješ rukama. Ve vzestupným pořadí. Baví mě to pozorovat, jak řežeš, škrábeš, škubeš, pipetuješ.“

„A navíc svýma choulostivýma holčičíma ručičkama,“ podotknu. „Jak s nima něco takhle komplikovanýho vůbec zvládám?“

Nakloní se blíž, loket vedle toho mého, u našeho šedého kafe. „Neber si to osobně, Kit, ale tvoje ruce jsou vážně velký. Tos v dětství krotila voly?“

„Voly ne,“ odpovím. „Jen chlapy s malýma rukama.“

„Myslel jsem, že asi budeš nějaká amatérská závodnice odněkud z kansaský prérie. Pět bratrů a ty. Ruce jako dřevěný pádla.“

„Je zázrak, že si vůbec zapnu košili,“ řeknu a roztáhnu prsty.

„Někdy vynecháš knoflík,“ odvětí. „Ale bez starosti. Nikdo si toho nevšimne.“

Takový už on je, děsně zvláštní koketa, a já to zbožňuju, jsem zvyklá na podstatně horší verzi, na predátorské mačkání ramen od starších výzkumníků. Nešikovnost a pornografií říznuté vtipkování postdoků, nejistých, co si počít, když jsou poblíž osoby ženského pohlaví. Když člověk potká ženy, s nimiž žijí – Maximovu přítelkyni polyglotku, co zpívá v opeře, Juwonovu oslnivou manželku matematičku –, nestačí se divit.

O chvíli později, jakmile se Alex otočí ke své kávě, která se rozprskne všude po pracovním stole, sotva ji odloží, si na ruce úkosem pohlédnu, dlaně vzhůru. Nepoznám, jestli jsou malé, nebo velké: jsou to prostě ruce, v modrých rukavicích a funkční. Představím si ale, jak se ho dotýkám nebo jak se on dotýká mě a tak.

Což určitě bylo účelem.

Mé tajné myšlenky se točí kolem představ, jak doktorka Severinová na dvě ze tří volných míst v grantu dosadí Alexe a mě. Společně se oddáme potenciálně průlomové práci, kterou doktorka a její kolegové z Neuropsychu vyplodí. Společně budeme dva roky nebo i déle dřít, tváří v tvář. Výzkum vyplní naše dny i večery a bude nás inspirovat a frustrovat a pohánět. Bude nás spojovat. A jak Maxim kdysi připustil, na takovémhle počinu udělá člověk kariéru. Udělá si na něm jméno.

Přemýšlím o tom často, protože noci jsou dlouhé a osamělé a já si na muže jako Alex odjakživa potrpěla. Na ty, jejichž oči se roztančí, když se objevím, kterým se zcela očividně líbím, ale neotravují mě s tím. Nikdy toho od žen moc nechtějí, a už vůbec ne od těch, které pracují šedesát hodin týdně a můžou to doložit svýma laborantskýma rukama – hrubýma, vydrhnutýma doruda.

Kdybych nevěděla, že to není pravda, neslyšela v jeho hlase boháčskou pohodu – hlas někoho, komu lidé celý život naslouchali, ať říkal, co chtěl –, myslela bych si, že se podobá klukům z domova, z Golden Fry, závodního okruhu, před milionem let. Protože je pohodový. Bezstarostný. Anebo bezohledný?

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

I