KNIHY ELLIS PETERS

V NAKLADATELSTVÍ MYSTERY PRESS

Bratr Cadfael

Zázrak svaté Winifredy

Splátka růží

Připravujeme

Poustevník z Eytonského lesa

Jeden mrtvý navíc

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Ellis Peters, 1986

Translation © Stanislava Pošustová-Menšíková, 2000

Cover Illustration © Lubomír Kupčík, 2020

Cover Art © Lukáš Tuma, 2020

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2020

ISBN 978-80-7588-204-2 (epub)

ISBN 978-80-7588-205-9 (mobi)

Obsah

[ I ]

[ II ]

[ III ]

[ IV ]

[ V ]

[ VI ]

[ VII ]

[ VIII ]

[ IX ]

[ X ]

[ XI ]

[ XII ]

[ XIII ]

[ XIV ]

O autorce

Ukázka z chystané knihy Poustevník z Eytonského lesa

Z případů bratra Cadfaela již vyšlo

Přečtěte si ukázku z knihy Noční motýl

Přečtěte si ukázku z knihy Smrt má vůni inkoustu

[ I ]

Chladna trvala na jaře 1142 dlouho do dubna a ani na začátku května se příliš neoteplilo, takže všechno přicházelo pomalu a zdráhavě. Ptáci posedávali na střechách a hledali teplá místečka k hřadování. Včely dlouho spaly, spotřebovaly zásoby a bylo je nutno přikrmovat, nebyly ani žádné časně rozpuklé květy na stromech, které by opylovaly. Na zahradách nemělo smysl sít, protože všechna semena by shnila nebo by je v půdě příliš studené na klíčení něco sežralo.

I lidské záležitosti zmrazil tentýž ochromující chlad a zdálo se, že všechno zůstává v zimním spánku. Strany tajily dech. Král Štěpán po prvním rozjaření ze svobody a po velikonoční výpravě na sever, kde se snažil znovu navázat zpřetrhané nitky svého vlivu, onemocněl na jihu tak těžce, že se po celé Anglii rozšířila pověst o jeho smrti. Jeho sestřenice a sokyně císařovna Matylda opatrně přesunula své velitelské stanoviště do Oxfordu a tam trpělivě a marně vyčkávala, kdy se pověst promění v pravdu, čemuž se ovšem Štěpán tvrdohlavě bránil. Ještě si měl s onou dámou co vyřizovat a díky své konstituci se dokázal i s touto zhoubnou horečkou docela dobře vypořádat. Koncem května byl opět zdráv a v plné síle.

V prvních dnech června se dlouhý skoromráz konečně zlomil. Jedovatý vítr se změnil ve vlídný vánek, slunce vyšlo nad zemí jako pohlazení teplé ruky, semínka se v zemi pohnula a vystrčila zelené lístky a na zahradách i na lukách se jako zlatá, fialová a bílá pěna objevily květy, o to dychtivěji, že musely tak dlouho čekat. S radostným chvatem začalo opožděné setí. A král Štěpán, jako obr, který se vyprostil z ochromujícího zakletí, přímo z rekonvalescence propukl v horlivou činnost, vrhl se na přístav Wareham, nejvýchodnější z těch, k nimž dosud mohli jeho nepřátelé, a zmocnil se města i hradu takřka bez jediného škrábnutí.

„A míří na sever k Cirencesteru,“ hlásil Hugh Beringar, celý rozjařený tou novinou, „aby likvidoval císařovniny předsunuté výspy jednu po druhé. Jen jestli mu ten záchvat energie vydrží.“ Jedinou osudnou vadou králova válečnického temperamentu totiž bylo, že nedokázal dlouho pokračovat v tažení, pokud se nedočkal okamžitých výsledků, a byl schopen po třech dnech zrušit obklíčení a vydat se obléhat jinam, takže zbytečně promarnil energii vynaloženou na obě akce. „Třeba to ještě všechno dobře skončí!“

Bratr Cadfael, zaneprázdněný vlastními užšími zájmy, nespouštěl oči ze zeleninových záhonů za zdí své bylinkové zahrady a zkusmo palcem nohy dloubal do půdy, která po vlídném ranním deštíku ztmavla a zvláčněla.

„Mrkev,“ pravil zamyšleně, „by už správně měla být měsíc v zemi, a první ředkvičky budou dřevnaté a svraštělé jako stará kůže, ale od nynějška možná budeme mít úrodu šťavnatější. Ještě štěstí, že stromy nerozkvetly, dokud se neprobudily včely, ale i tak bude letos sklizeň hubená. Všechno je o čtyři týdny opožděné, počasí to ovšem vždycky nějak dohoní. Říkal jste Wareham. Co je s Warehamem?“

„Ale Štěpán ho dobyl, město, hrad, přístav, všecko. Takže zabouchl Robertovi z Gloucesteru, který odtamtud teprve před deseti dny odplul, dveře před nosem. Zpráva přišla před třemi dny. Zdá se, že se císařovna se svým bratrem sešla v Devizes, a usoudili, že je nejvyšší čas, aby její manžel věnoval trochu pozornosti jejím záležitostem a přišel jí osobně pomoci zmocnit se Štěpánovy koruny. Poslali za Geoffreym do Normandie vyslance, ale on vzkázal, že má samozřejmě nejlepší úmysly, avšak ty muže, které k němu poslali, nezná ani osobně, ani podle pověsti, a nerad by jednal s kýmkoli jiným než se samotným hrabětem z Gloucesteru. ,Pokud nepřipluje Robert, je zbytečné posílat za mnou někoho jiného,‘ prohlásil Geoffrey.“

Cadfael se na okamžik odpoutal od opožděné sadby. „A Robert se nechal přemluvit?“ podivil se.

„Velmi nerad. Bál se svěřit sestru věrnosti lidí, kteří ji po pohromě ve Westminsteru byli ochotni opustit, a pochybuji, že by si dělal velké naděje, že z hraběte z Anjou něco vyrazí. Ale přemluvit se nechal. A z Warehamu vyplul rozhodně snadněji, než se tam bude vracet, když jej nyní drží král. To byl dobrý, rychlý tah. Jen aby to teď vydržel!“

„Sloužili jsme děkovnou mši za jeho uzdravení,“ prohodil Cadfael nepřítomně a vytrhl ze záhonu máty vyčouhlý bodlák. „Čím to, že plevel roste třikrát rychleji než rostliny, o které se tak pečlivě staráme? Před třemi dny tu vůbec nebyl. Kdyby takhle rostla kapusta, zítra bych ji mohl přepichovat.“

„Vaše modlitby jistě posílí Štěpánovu rozhodnost,“ opáčil Hugh, ale neznělo to moc přesvědčeně. „Ještě vám sem do zahrady nedali žádného pomocníka? Je nejvyšší čas, v tuhle dobu je tady práce víc než pro jednoho.“

„To jsem říkal dnes ráno při kapitule. Nemám tuchy, koho mi nabídnou. Převor Robert má mezi mladšími pár takových, kterých by se rád zbavil a hodil je na krk mně. Naštěstí ti, na které si nepotrpí, mívají spíš víc než míň vtipu a ducha než ostatní. Třeba ještě budu mít na učedníka štěstí.“

Narovnal záda a rozhlížel se po čerstvě zrytých záhonech a hráškových polích, která se svažovala k potoku Meole. V duchu shovívavě vzpomínal na své poslední pomocníky v herbáriu. Na mohutného, veselého, hezkého bratra Jana, který do kláštera zabloudil omylem a vycouval z něj, ne bez pomoci přátel, ve Walesu, aby vyměnil úlohu bratra za roli manžela a otce, a na bratra Marka, který sem přišel jako nedorostlý a podvyživený šestnáctiletý chlapec, ostýchavý a zamlklý, a dorostl do projasněné zralosti ducha, která ho nevyhnutelně přitáhla ke kněžství. Cadfaelovi se po bratru Markovi stále ještě stýskalo, třebaže nyní sloužil v kapli biskupa z Lichfieldu a už byl diákonem. A po Markovi přišel veselý, sebejistý a nemotorný bratr Oswin, který teď konal svou roční službu u Svatého Jiljí na okraji města. Kdo bude další? přemítal Cadfael. Oblečte deseti mládencům stejné vybledle černé kutny, oholte jim hlavy, podřiďte je jedinému horáriu den po dni, rok po roce, a přece budou nevyléčitelně každý jiný, každý jedinečný. Díky Bohu!

„Ať vám pošlou, koho chtějí,“ poznamenal Hugh, zatímco s ním kráčel po široké travnaté pěšině okolo sádek, „než od vás odejde, uděláte z něj někoho jiného. Proč by na vás plýtvali takovou milou svatou prostotou, jako je Rhun? Ten už je hotový, hotový už přišel na svět. Vy dostáváte ty neohlazené, nepoddajné, nestálé, abyste je zpracoval. Jenomže je nikdy nezpracujete tak, jak se očekává,“ dodal se zábleskem úsměvu a hodil okem po příteli.

„Rhun si vzal na starost oltář svaté Winifredy,“ řekl Cadfael. „Má na té dámě vlastnický zájem. Sám pro ni vyrábí svíčky a půjčuje si ode mne esence, aby jí je navoněl. Kdepak, Rhun si své povinnosti najde sám a nikdo se mu nepostaví do cesty. On a ona se o to společně postarají.“

Přešli pěší můstek přes strouhu k rybníkům a mlýnu a octli se v růžové zahradě. Přistřižené keře zatím příliš nepovyrostly, ale konečně se nalévala první poupata, zelené obaly pukaly a ukazovaly srpečky červené a bílé. „Teď už se rychle rozvijí,“ spokojeně prohlásil Cadfael. „Potřebovaly jen trochu tepla. Už jsem byl zvědavý, jestli vdova Perleová dostane letos svou splátku včas, ale když dohánějí ztracený čas tyhle, její bílé určitě také. Byl by to smutný rok, kdyby do dvaadvacátého června žádné růže nerozkvetly!“

„Vdova Perleová? Ach tak, mladá Vestierová!“ odvětil Hugh. „Už si vzpomínám! Takže se platí na den svaté Winifredy? Kolik je to let, co vám dala ten dar?“

„Teď jí budeme její roční splátku dávat počtvrté. Jedna bílá růže z keře v její bývalé zahradě, k dodání ve svátek přenesení svaté Winifredy –“

„Údajného přenesení,“ vycenil zuby Hugh. „Měl byste se červenat, když o něm mluvíte.“

„Taky se červenám, ale kdo to na mně při mém opálení pozná?“ Opravdu, pleť měl dlouhými léty života pod širým nebem na Východě i na Západě růžově zhnědlou tak do hloubky, že zimou jenom maličko ztrácela lesk, a ten jí zas pravidelně vracelo léto.

„Dala si pouze skromný požadavek,“ zamyšleně poznamenal Hugh, když došli k druhému dřevěnému můstku přes kanál napájející dům pro hosty „Většina bohatých kupců u nás ve městě si cení majetku mnohem víc než růží.“

„Ztratila, čeho si cenila nejvíce,“ opáčil Cadfael. „Manžela i děcko, oba ve třech týdnech. On zemřel a ona potratila.

Nevydržela by žít sama v domě, kde byli spolu šťastní. Právě proto, že si ho cenila, chtěla jej obětovat Bohu, a ne přihrnout na hromádku k ostatnímu majetku, který i tak víc než stačil na zaopatření pro ni i pro všechny její příbuzné a dělníky. Výtěžek se dává na celoroční osvětlení a výzdobu mariánského oltáře. Tak si to vyvolila. Podržela si jen jeden spojovací článek – jednu růži ročně. Byl to moc hezký člověk, ten Edred Perle,“ potřásl Cadfael lehce hlavou nad křehkostí krásy, „viděl jsem ho hubnout na kost spalující horečkou a ničím jsem ji nedokázal srazit. Na to člověk nezapomene.“

„Vždyť jste takových viděl spoustu,“ rozumně namítl Hugh. „Tady i na syrských polích před lety.“

„To ano! A slyšel jste ode mne někdy, že bych na některého z nich zapomněl? Přesto, mladý, pěkný mužský, uvadlý, ještě než dozrál do nejlepších let, a jeho ženě nezůstalo ani děcko, aby si ho mohla připomínat… Uznejte, že je to smutný případ.“

„Je mladá,“ odvětil s lhostejnou věcností Hugh, myšlenkami jinde. „Měla by se znovu vdát.“

„To si myslí nejeden měšťanský tatík ve městě,“ ušklíbl se Cadfael, „když je tak bohatá a je jedinou paní Vestierova soukenictví. Bojím se ale, že po tom, co ztratila, se těžko smíří se šedivým starým skrblíkem jako Godfrey Fuller, který už dvě ženy pochoval a na obou vydělal, a teď pokukuje po dalším majetku, který by mu přinesla třetí. Nebo s nějakým mladým frajírkem, který hledá snadné živobytí!“

„Jako například?“ pobaveně se zeptal Hugh.

„Mohl bych jmenovat dva nebo tři. Například synáček Williama Hyndea, jestli se dá věřit drbům. A ten mladík, co dělá předáka jejím tkalcům, je velmi pohledný a myslí si, že má u ní šanci. Prý i její soused sedlář pomýšlí na ženění a připadá mu, že by docela ušla.“

Hugh se přátelsky rozesmál a bujaře ho plácl do ramene, když vcházeli na velké nádvoří do tichého, cílevědomého ruchu před mší. „Kolik očí a uší máte v každé ulici v Shrewsbury? Byl bych rád, kdyby moji zpravodajové věděli aspoň polovičku. Škoda, že váš vliv nesahá až do Normandie. Třeba bych se něco dozvěděl o tom, co chystají Robert a Geoffrey. I když myslím,“ opět zvážněl a vrátil se ke svým starostem, „že Geoffreymu mnohem víc záleží na dobytí Normandie a nebude chtít mařit čas v Anglii. Podle všech zpráv tam rychle postupuje a stěží teď couvne. Mnohem spíš přiměje Roberta, aby mu pomohl tam, než by sám nabídl nějakou pomoc Robertovi.“

„Rozhodně nejeví velký zájem o manželku,“ přisvědčil suše Cadfael, „ani o její ambice. No, uvidíme, jestli s ním Robert pohne. Půjdete dnes ráno na mši?“

„Ne, zítra odjíždím na týden nebo na čtrnáct dní do Maesbury. Už měli dávno začít stříhat ovce, ale kvůli té zimě to odkládali. Teď budou v plné práci. Nechám tam Aline a Gilese přes celé léto. Budu sem ovšem jezdit podle potřeby.“

„Léto bez Aline a bez kmotřence,“ káravě se ozval Cadfael, „je novinka, která se na mě nemá vybafnout takhle bez přípravy. Nestydíte se?“

„Ani za mák! Mimo jiné jsem totiž přišel i proto, abych vás dnes pozval na večeři k nám, než časně ráno odjedeme. Opat Radulfus vám dává svolení a požehnání. Tak se jděte pomodlit, abychom měli pěkné počasí a šťastnou cestu,“ bodře vybídl přítele Hugh a rázně ho postrčil k nároží křížové chodby a jižním dveřím kostela.

Byla to čirá náhoda, nebo symbol oné podivné nutnosti, která přivádí skutečnost v patách za vzpomínkou, že v řídké skupince zbožných ve farní části kostela stála při klášterní mši i vdova Perleová? Za farním oltářem pokaždé klečívalo pár laiků, jednak ti, kteří z nějakého důvodu vynechali svou farní mši, jednak staří a osamělí, kteří vyplňovali čas zbožností přesahující rámec povinnosti, jednak ti, kdo měli nějaké zvláštní osobní prosby a hledali mimořádnou příležitost přístupu k milosti. Ba i takoví, kteří měli v Předklášteří nějaké jiné jednání a vítali chvilku klidu k zamyšlení. K těm patřila vdova Perleová.

Ze své lavice v chóru viděl bratr Cadfael za hmotou farního oltáře právě jen sličný obrys její hlavy, ramene a paže. Bylo to zvláštní, že žena tak tichá a nevtíravá se přesto dala poznat i při tak neúplném pohledu. Snad to bylo tím, jak držela svá rovná útlá ramena, nebo velikou spoustou hnědých vlasů, které jí obtěžkávaly hlavu zbožně skloněnou nad sepjatýma rukama, jež mu zakrýval oltář. Bylo jí teprve pětadvacet a prožila pouhé tři roky šťastného manželství, vedla však svůj ochuzený a osamělý život bez rozruchu a bez nářků, svědomitě se starala o podnik, který jí neskýtal žádné osobní potěšení, a čelila vyhlídce na trvalou osamělost s klidným vzezřením a překvapivou dávkou činorodosti. Ve štěstí či v neštěstí je žití povinnost a musí se konat důkladně.

Ještě že není úplně sama, pomyslel si Cadfael, že má u sebe matčinu sestru, která jí dělá hospodyni v domě, kde nyní žije, nad krámem, a bratrance, svědomitého předáka a správce, který jí snímá z ramenou břímě podnikání. A jednu růži ročně jako pravidelnou splátku za dům a zahradu v Předklášteří, kde zemřel její manžel. Jediné gesto prudkého citu, hoře a ztráty, které kdy učinila – to, že se dobrovolně vzdala svého nejcennějšího majetku, domu, kde byla šťastná, a vyžádala si jen tu jedinou upomínku a nic víc.

Judita Perleová, rozená Judita Vestierová, dědička největšího soukenictví ve městě, nebyla krasavice. Nesla se však s důstojností, jež upoutala zrak i v davu na jarmarku, na ženu byla nadprůměrně vysoká, štíhlá, vzpřímená a s mimořádně ušlechtilým držením těla a chůzí. Silné pletence lesklých světlehnědých vlasů v barvě vyzrálého dubového dřeva korunovaly bledou tvář, jež se zužovala od širokého a vysokého čela ke špičaté bradě přes silné lícní kosti, propadlé tváře a výrazná, hbitá ústa, trochu široká na to, aby byla krásná, avšak elegantního tvaru. Oči měla sytě šedé, velmi jasné a široké. Nic neprozrazovaly a nic netajily. Cadfael na ni před čtyřmi lety hleděl přes smrtelné lože jejího manžela a ona nesklopila víčka ani neodvrátila pohled, ale neuhýbavě se dívala, jak jí životní štěstí neúprosně proklouzává mezi prsty. Dva týdny nato potratila a přišla i o své dítě. Edred jí nezanechal vůbec nic.

Hugh má pravdu, pomyslel si Cadfael a nutil se myslí vrátit k obřadu. Je mladá, měla by se znovu vdát.

Červnové světlo nyní k polednímu a za plného slunce padalo dlouhými zlatými pruhy do chóru a do řad bratrů a obedenciářů naproti. Tady zlatilo půl tváře a druhou půli halilo zesíleným stínem, tady nutilo oslněné oči v pobledlé tváři mžikat. Do klenby nahoře se odrážela měkká tlumená zář a zdůrazňovala plastičnost listových kamenných hlavic. Zdálo se, že hudba a světlo se snoubí jen tam v nadhlavníku. Léto konečně po dlouhém zimování váhavě vcházelo do kostela.

Zdálo se, že nejen bratru Cadfaelovi se myšlenky toulají, místo aby byly pevně zaměřeny. Bratr Anselm, předzpěvák, pohroužený do zpěvu, zvedal uchvácený obličej k světlu, oči zavřené, neboť znal každý tón bez přemýšlení a čtení. Avšak bratr Eluric, strážce mariánského oltáře v mariánské kapli, vedle něj odpovídal nepřítomně, hlavu otočenu k farnímu oltáři a k tichému ševelení responzorií za ním.

Bratr Eluric byl klášterní dítě, teprve nedávno se stal plnoprávným bratrem a tento zvláštní úkol mu byl svěřen pro jeho nespornou zasloužilost, přes výhrady, jež byly pociťovány k udělování úřadů odchovancům kláštera, alespoň dokud nebyli již nějaké roky dospělí. Cadfael to odjakživa považoval za nerozumnou výhradu, vždyť děti vyrostlé v klášteře byly považovány za dokonalá neviňátka, rovná andělům, kdežto conversi, ti, kdo přišli k mnišskému životu dobrovolně a v dospělosti, byli bojující světci, kteří vytrvali vzdor svým nedokonalostem a přemohli je. Tak je klasifikoval svatý Anselm a nařídil, aby se nikdy neopovažovali navzájem si vyčítat a nikdy si nezáviděli. Přesto se v důležitých úřadech dávala přednost konvertitům, snad proto, že měli zkušenosti s proradností, složitostmi a pokušeními světa kolem. Avšak péče o oltář, jeho osvětlení, roušky, zvláštní modlitby, které mu přináležejí, mohla být právem svěřena neviňátku.

Bratru Elurikovi již bylo přes dvacet, byl nejučenější a nejzbožnější ze svých vrstevníků a byl to vysoký, urostlý mladý muž s černými vlasy i očima. Byl v klášteře od tří let a nic mimo něj neznal. Neobeznámen s hříchem, cítil se jím o to víc pronásledován jako nějakým neznámým netvorem, horlivě se zpovídal a pitval své zcela nepatrné slabůstky s kajícností hodnou smrtelných hříchů. Bylo to zvláštní, že mladík tak přesvědomitý věnuje svatému obřadu tak malou pozornost. Bradu měl položenou na rameni, ústa nehybná, zapomínal na slova žalmu. A díval se přesně tam, kam se sotva před chviličkou díval Cadfael. Z Elurikovy lavice však muselo být vidět víc, uvažoval Cadfael: odvrácenou tvář, sepjaté ruce, záhyby látky na prsou.

Zdálo se, že mu ten pohled neskýtá žádnou radost, ale jen křehké, chvějivé napětí jako nataženému luku. Když se vzpamatoval a odtrhl pohled, byla to křeč, která jím otřásla od hlavy k patě.

Vida, vida, řekl si Cadfael, kterému svitlo. A za osm dní jí bude muset odnést tu růži jako splátku. Měli ten úkol svěřit nějakému otrlému starému hříšníkovi, jako jsem já, který by se na ni podíval se zalíbením a vrátil se neznepokojený a neznepokojující, ne tomuhle zranitelnému chlapci, který určitě nebyl sám se ženou v jedné místnosti od té doby, co si ho matka nechala vzít z náruče. Škoda, že to udělala!

Přitom je tato nešťastná dívka vtělením všeho, co ho muselo nejbolestněji dojímat, vážná, smutná, s truchlivou minulostí, a přece ovládaná a klidná jako sama Panna Maria. A on k ní přichází s bílou růží, a když si ji předávají, jejich ruce se možná dotknou. Vida, teď si vzpomínám, jak Anselm říkal, že je tak trochu básník. Jaké nepředloženosti pácháme bez sebemenšího zlého úmyslu!

Už bylo pozdě věnovat se náležitému úkolu, modlitbám a chvále. Upokojil se nadějí, že dříve, než stačí bratři po obřadu vyjít z chóru, paní už bude pryč.

Bůh milostivě dal, že byla.

Ukázalo se však, že nešla nikam dál než do Cadfaelovy dílny v herbáriu, kde ji našel trpělivě čekat před otevřenými dveřmi, když přišel slít odvar, jejž nechal před mší chladnout. Čelo měla hladké, hlas mírný a všechno na ní bylo věcné a rozumné. Nic nevěděla o ohni, který spaloval Elurika. Cadfael ji pozval dál. Vešla pod pohupující se svazečky bylin, jež ševelily nahoře pod trámy.

„Jednou jste mi dělal mast, bratře Cadfaele, jestli si vzpomínáte, na vyrážku na rukách. Jedné z mých česaček se při práci s čerstvou stříží dělají pupínky. Ale ne každý rok – to je také divné. Letos se jí udělaly zas.“

„Vzpomínám si,“ přisvědčil Cadfael. „Bylo to před třemi lety. Ano, recept vím. Mohu vám udělat čerstvou mast za pár minut, máte-li čas počkat.“

Zdálo se, že má. Posadila se na dřevěnou lavici u trámové stěny, přitáhla si tmavou sukni k nohám a seděla v koutku chaty velmi vzpřímeně a nehybně, zatímco Cadfael sáhl po moždíři a paličce a váze s mosaznými závažíčky.

„A jak se vede vám?“ zeptal se nad vepřovým sádlem a bylinnými oleji. „Nahoře ve městě.“

„Celkem dobře,“ odpověděla klidně. „S podnikem mám spoustu práce a stříhání vlny dopadlo líp, než jsem se obávala. Nemohu si stěžovat. Není to zvláštní,“ pokračovala, „že vlna působí Branwen tuhle vyrážku, když se mnoha lidem léčí kožní nemoci tukem z ovčí vlny?“

„Stávají se takové podivnosti. Jsou rostliny, kterých se někteří lidé nemohou dotknout bez následků. Nikdo neví proč. Učíme se pozorováním. Vzpomínám si, že jste s touhle mastí měla dobré výsledky.“

„Ano, ruce se jí velmi rychle zahojily. Asi bych ji ale neměla nechávat u česání a místo toho ji naučit tkát. Když bude vlna vypraná, obarvená a spředená, třeba s ní bude moci zacházet bez nebezpečí. Je to dobré děvče, brzy by se to naučila.“

Cadfaelovi, který pracoval zády k ní, připadalo, že mluví, aby vyplnila ticho, zatímco přemýšlí o něčem, co je velmi vzdálené tomu, co říká. Nijak zvlášť ho nepřekvapilo, když najednou pronesla docela jiným hlasem, prudce a odhodlaně: „Bratře Cadfaele, přemýšlím o tom, že bych šla do kláštera. Vážně o tom přemýšlím! Svět není tak žádoucí, abych jej váhala opustit, a mé postavení není tak nadějné, abych se odvažovala těšit na lepší časy. Podnik se beze mě docela dobře obejde; bratránek Miles jej vede velmi výnosně a cení si ho víc než já. Ano, plním své povinnosti celkem dobře, odmalička mě to učili, ale on by to mohl dělat stejně i beze mne. Proč bych se tedy měla rozmýšlet?“

Cadfael se k ní obrátil tváří, moždíř na dlani. „Řekla jste to své tetě a bratranci?“

„Zmínila jsem se o tom.“

„A co na to říkají?“

„Nic. Nechávají to na mně. Miles nechce doporučovat ani radit, mává nad tím rukou. Myslím, že mě nebere vážně. Teta – znáte ji trošku? Je vdova jako já a pořád nad tím naříká, i po létech. Hlásá, že klášter znamená pokoj a osvobození od světských starostí. Ale to říká pořád a já přitom vím, že je ve skutečnosti docela spokojená se svým pohodlným životem. Já žiji, bratře Cadfaele, pracuji, ale spokojená nejsem. Odejít do kláštera by bylo něco pevného a stálého.“

„A nesprávného,“ opáčil pevně Cadfael. „Alespoň pro vás.“

„Proč by to bylo nesprávné?“ odsekla Judita vyzývavě. Kápě jí sklouzla z hlavy a mohutný pletenec světlehnědých vlasů, stříbřitý jako žilkovaný dub, slabounce zářil v tlumeném světle.

„Nikdo by si neměl zvolit klášter jako východisko z nouze, a to byste udělala vy. Tam se musí jít z upřímné touhy, anebo vůbec ne. Nestačí chtít uniknout světu venku, musíte planout touhou po světě uvnitř.“

„U vás to tak bylo?“ usmála se a její strohá tvář se náhle na okamžik teple rozzářila.

Chviličku o tom opatrně přemýšlel. „Já k tomu přišel pozdě a můj oheň možná jen doutnal,“ přiznal nakonec poctivě, „ale svítil dost na to, aby mi ukázal cestu k tomu, co jsem si přál. Utíkal jsem k něčemu, ne od něčeho.“

Podívala se mu do očí svýma zarážejícím, přímočarým pohledem a pravila s bezprostřední, neveselou uvážlivostí: „Nikdy vás, bratře Cadfaele, nenapadlo, že žena může mít víc důvodů od něčeho utíkat, než jste měl kdy vy? Víc nebezpečí, před nimiž by utíkala, a méně jiných možností než útěk?“

„To je pravda,“ přitakal Cadfael a pilně míchal. „Ale vy, jak vím, jste na tom líp než mnoho jiných, můžete si stát na svém, a mimoto máte větší odvahu než leckterý muž. Jste svou paní, vaši příbuzní závisejí na vás, a ne vy na nich. Nemáte žádného lenního pána, který by si přisvojoval právo rozhodovat o vaší budoucnosti, nikdo vás nemůže přinutit k druhému sňatku – ano, slyšel jsem, že by si to mnozí dali líbit, ale nemají nad vámi žádnou moc. Váš otec nežije, nemůže vás ovlivnit žádný starší příbuzný Ať vás muži sužují, jak chtějí, ať vás vaše starosti jakkoli unavují, víte, že na ně víc než stačíte. A to, co jste ztratila,“ řekl po kratičkém zaváhání, zda má zajít tak daleko, „je ztracené jen v tomhle světě. Čekání není snadné, ale věřte mi, není o nic těžší uprostřed protivných a rušivých vlivů světa než v samotě a tichu kláštera. Viděl jsem muže, kteří tu chybu udělali ze stejně rozumného důvodu, a trpěli ještě víc tím dvojnásobným ochuzením. Neriskujte to. Nedělejte to, pokud si nejste naprosto jistá, že to chcete, a že to chcete celým srdcem a duší.“

To bylo vše, co se odvážil říci, vše, a snad víc, než měl právo říci. Vyslechla ho, aniž odvrátila pohled. Tíživě na sobě cítil její jasný zrak celou dobu, co pro ni mačkal do kelímku mast a přivazoval víčko, aby ji bezpečně donesla.

„Za dva dny přijede do Shrewsbury sestra Magdalena z benediktinského výsadku v Godrikově Brodu,“ řekl, „pro neteř bratra Edmunda, která se chce připojit k tamním sestrám. O pohnutkách té dívky nic nevím, ale pokud ji sestra Magdalena přijímá za novicku, musí to být z přesvědčení, a dítě bude navíc pod bedlivým dohledem a nedospěje dál než k noviciátu, nebude-li Magdalena ubezpečena o její vnitřní povolanosti. Nechcete si s ní o tom promluvit? Myslím, že už o ní leccos víte.“

Konec ukázky