ZAS A ZAS

Halldór Armand

Copyright © Halldór Armand 2017.

Published in agreement with NORTHERN STORIES.

(All rights reserved.)

This book has been translated with a financial support from:

ICELANDIC LITERATURE CENTER

Translation © Martina Kašparová, 2020

Original Icelandic title: AFTUR OG AFTUR

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-279-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-280-8 (mobi)

Nasadí si sluchátka, opře se a přimhouřenýma očima pozoruje rezavě hnědý rozbřesk. Zahlédne odraz v okénku, poloprůhledný, na okamžik se zadívá do očí několika kopiím sebe samého, zalitým odlesky světel na semaforech, a rytmicky podupává nohou na gumovém koberečku, až tkaničky tenisek Converse All Star vlají.

Rodiče na předních sedadlech si povídají. Máma se natáhne k rádiu. Otec v hnědé kožené bundě a jako vždy s jednou rukou na volantu žvýká žvýkačku. Máma podle všeho říká něco důležitého. Ze zadního sedadla pozoruje její tiché pohyby, prsty, které putují vzduchem a pak znovu spočinou na kabelce na jejím klíně.

Je obyčejné podzimní ráno v přímořském městě sužovaném chladným větrem a on je jako všichni puberťáci – vytáhlý kluk s discmanem na zadním sedadle, ale v žilách mu to vře a s realitou dnes navázal jiné spojení než včera. Doslova. Struktura nových pocitů mu v mysli vyvolává úžas, všechno v jeho nitru se chvěje. Při čekání emoce najevo nedával, zachovával poker face tvrdší než skála, dokud mu včera večer nepředali balíček. Být cool vyžaduje neúnavné soustředění a úsilí.

A teď je konečně tady, v kapse džínů, jeho první mobilní telefon.

Změnil se svět v sen, nebo snad sen pronikl do světa? Není si jistý. Nezáleží na tom. Stal se součástí neustále se zvětšující anonymní skupiny. Jsou v autech projíždějících kolem, budou na školním dvoře, fotbalových trénincích, plesech, jedinci jeho generace, které vidí cestou domů kopat do oblázků nebo si mezi sebou přihrávat míč, jsou navždy propojení technologií, která nikdy neodpočívá.

Vlny, systém, cosi, co září za nocí.

Až doteď byl outsider. Sledoval, jak něco vyťukávají na mobilu, duchem nepřítomní, vyměňují si čísla na chodbě před třídami nejstarších žáků nebo si o přestávkách vybírají vyzváněcí tóny, díval se, jak kluci posílají zprávy holkám z jiných škol a stojí přitom před kioskem, jednu ruku v kapse, batoh pokreslený bílým korekčním perem jim visí až u zadku, čepici mají staženou přes obočí. Čas od času se objeví něco tak vtipného, že mobil nechají kolovat mezi sebou, holky se chichotají, a v takových okamžicích si důvod veselí v rychlosti prohlédne s ledabylým úsměvem na rtech, jako by byl součástí téhle reality. Teď tomu tak ale skutečně je, konečně, konečně, konečně, už nemusí nic předstírat a cítí moc toho, kdo patří do nejužšího kruhu, do skupiny, která se ujala úkolu vytvářet nepsaná pravidla a návyky počítačového věku. Bůh je dobrý. Daroval stydlivému klukovi novou zbraň do boje o oblíbenost.

Ranní červánky blednou, jako by se je někdo snažil vygumovat. Matka mu naznačí, ať si sundá sluchátka. Potřebuje si dát kávu, než o půl deváté začne schůzka na městském odboru životního prostředí a plánování, kde na přelomu roku přebírá funkci vedoucí.

„Nezapomínej ho ve škole vždycky vypnout. Rozhodně ho nesmíš mít zapnutý při hodině.“

„Ty mi snad nevěříš?“

Jasně, mami, řekne si v duchu. Celý den budu mobil střídavě zapínat a vypínat.

„S tatínkem ti budeme volat od rána do večera. Zavoláme ti, aniž bychom měli na srdci něco konkrétního, zavoláme ti, jen abychom tě slyšeli. Jen abychom ti zavolali. Podíváš se na mobil a pomyslíš si: Co jsem to udělal se svým životem?“

„Já vím, mami.“

„Bohatí a slavní co nevidět přestanou mobilní telefony používat,“ vloží se do hovoru tatínek, blýskne po něm očima ve zpětném zrcátku. „Vlivní lidé měli vždycky věci, které ostatní nemají. Příliv a odliv kapitalismu to postupně mění.“

Zdá se, že tatík si nemůže pomoct, neustále si ho dobírá, rozsévá všude kolem sebe zrnka pochybností a skepse. Příliv a odliv kapitalismu. Tyhle jeho fráze. S hlasitým mlaskáním přežvykuje žvýkačku, prsty si prohrábne černé ulízané vlasy.

„Brzo budou mít mobily jen křupani ve středním věku jako já. Díky nim jsme ovladatelnější, útlak snesitelnější.“

Usmívá se za volantem, nepochybně, třebaže to v zrcátku není vidět, už myslí s láskyplným očekáváním na první cigaretu pracovního dne. Vládne kuřárně v přízemí sídla novin, kde pracuje. Zahalený kouřem vede ranní debaty svých podřízených, kteří potahují z praskajících cigaret a tlachají o významu událostí, jednání o chemických zbraních, pokusů o atentát nebo o převrat, prohraných voleb, vojenských cvičení světových velmocí ve vzdušném prostoru.

Události, vůdci, dějiny.

Chlapec se snaží protáhnout si co nejvíc nohy, rozproudit v nich krev, ale provést to na zadním sedadle tohohle auta, osm let staré ocelové pevnosti z Německa, vyžaduje jistou námahu. Veškeré vnitřní vybavení auta působí netknutě. Mohl by to být dopravní prostředek sériového vraha, muže s úpravným zevnějškem, který řídí jako počestný občan a týden co týden navštěvuje rozčtvrcené mrtvoly svých obětí, aby je znovu nalíčil a olízl jim klín.

Nepřítomně hledí z okna, představuje si průběh dne.

Z rádia se ozve: „Jakmile se Rusové přiblíží k našemu vzdušnému prostoru, obranné síly proti nim vyšlou stroje F-16. Pátráme po ponorkách.“

Ellu, chlapcovu mladší sestru, plně zaměstnává Game Boy, palce jí létají nahoru a dolů, mačkají tlačítka, její pohyby jsou mechanické. Zapauzuje hru a zamračeně zvedne hlavu. Sedmiletá dívka ponořená do vlastních myšlenek.

„Co je to vlastně ef šestnáct?“ zeptá se.

Název umocňuje onu nebezpečnou auru, to je ostatně jeho účel, vyvolává otázky o schopnostech daného zařízení. Čím nejasnější název, tím větší riziko. Rusové to pochopili hned.

„Stíhačka, americká,“ odpoví její bratr.

„Jsou to letadla, která mají tady na letišti Američani, zlatíčko,“ nechá se slyšet tatínek. U večeře jim často líčí světové události, definuje záměry vůdců národů, a tak do myšlenkového světa dětí pozvolna pronikají nejasné informace.

Úmluvy, oblasti útoků, systémy varování před raketovými útoky.

„To budou válčit?“ zajímá se dívka.

„Ne, ne, zlatíčko, neboj se, jenom poletí naproti jiným letadlům,“ řekne maminka a ohlédne se, její výraz vzbuzuje důvěru.

„Já mám z války strach.“

„Žádná válka nebude, broučku. Kočičko. Myšičko.“

Otočí se a usměje se na dceru.

„Slibuješ? Víš to jistě?“ Z hlasu jí zaznívá podezíravost, ví, že svět je častokrát komplikovanější, než jim rodiče chtějí přiznat, odloží herní konzoli do klína a tázavě se na ně zadívá.

„Je to jen takové divadlo, Ellinko,“ prohlásí tatínek.

„Jaké divadlo?“

„Není to skutečné. Není to doopravdy. Jsou to jen letadla, co krouží ve vzduchu a pak zase odletí.“

Holčička klátí nohama, lehce kopne do matčina sedadla.

„O co teda vlastně jde?“ zeptá se dívčin bratr. „Co tu dělají Rusové? Proč tu jsou?“

„Jde jenom o podívanou, Addíčku. O její sílu. Význam. NATO mělo tenhle týden kousek odsud vojenské cvičení. Jedinou odpovědí na divadlo je jiné divadlo.“

„Aha, dobře.“

Vytáhne mobil z kapsy. Nokia 3210 s kreditem tisíc islandských korun. Fascinující přístroj, který celé měsíce zbarvoval jeho sny a teď je tady: stříbrný a oblý, mechově zelený nepodsvícený displej. Už si uložil několik čísel a otevírá telefonní seznam, aby si prohlédl přezdívky kamarádů. Svět si může označit, jak se mu zlíbí, jeho mobil je další čočkou, přes kterou vnímá realitu, a tady jsou – jména a čísla –, září na displeji a on se na ně usmívá, pyšný a svým způsobem dojatý, protože mají moc, všechny ty číslice a jazyk, a jemu díky nim připadá, že jeho kamarádi jsou teď s ním. Tlačítka jsou tak nová, že pod jeho palci vržou, stále voní vnitřkem krabičky. V rychlosti si přiloží mobil k nosu, nasaje neskutečnou plastovou vůni. Včera večer ho mladší sestra se založenýma rukama v obývacím pokoji sledovala, jak balíček přebírá, snažila se skrýt mírně nakrabacené koutky, lehce nespokojená, že ona žádný dárek k narozeninám nedostane, a on ho opatrně otevřel, z dárkového balicího papíru vytáhl před usmívajícími se rodiči krabičku. Jistě to spolu předtím důkladně probírali.

Takový je koneckonců dnešní svět, není-liž pravda, a nemůžeme klukovi bránit, aby se do něj začlenil, nebo snad ano?

Krabička byla vkusně navržená a poskládaná, téměř nadpozemská. Korek, zatavené plastové sáčky, svinuté kabely omotané drátkem, konektor. Chvíli otevřenou krabičku zkoumal a přemýšlel o tom, že je na téhle lesklé škatulce cosi nadsmyslového. V jeho rukou byla průzračná jako myšlenka, neskutečná, matoucí, jako by do tohohle světa pronikla bez lidského přičinění, zářivá, dokonalá. Svátost sama byla uložená ve formě těsně přiléhající k jejím obrysům, jako by se ještě nezrodila, a chlapec pod ni obezřetně vsunul nehet ukazováčku a vyndal ji.

Po ramena dlouhé vlasy si zastrčí za uši, na čele mu raší pár pupínků, ale zažil už horší.

„Kdy dostanu mobil já, mami?“

„Zatím ještě ne, Ellinko.“

„Moc bych ho chtěla. Mohla bych si volat s Lóóóóou a Haaaafdís a Daaaavíðem a...“

„Zatím ho nepotřebuješ, broučku. Ale dočkáš se.“

„Kočičko,“ řekne tatínek.

Jejich auto zastavilo na červenou. Matka ukazuje na dům, který tady v sousedství opravují. Otec se nakloní, aby líp viděl. Chlapec si znovu nasadí na uši sluchátka a v očích mu probleskuje netrpělivost a očekávání. Večer se koná ples, společný pro dvě školy, a je nesmírná úleva mít konečně mobil.

Málem to nestihl.

Hej, poslyš, nedala bys mi na sebe číslo?

Ledabyle a normálně. Roztřesenou rukou si číslo zapíše, celý rozechvělý, podrážku jedné boty přilepenou ke zdi, holka sleduje displej s potutelným úsměvem na rtech.

Otevřít Kontakty. Zvolit Přidat nový kontakt. Napsat jméno a číslo.

Když si včera večer lehal do postele, pořád dokola přemýšlel o číslicích svého nového telefonního čísla, tiše si je mumlal ve tmě jako nějakou starodávnou říkanku, krabička ležela dosud otevřená na psacím stole. Šest. Devět. Jedna. Sedm. Dva. Jedna. Sedm. Šest, devět, jedna, sedmdesát dva, sedmnáct. Šest, devět, jedna, sedm, dva, sedmnáct. Jedno z toho. Nejspíš sedm, dva, sedmnáct. Hezky to zní a dobře se to pamatuje. Rodiče mu vyprávěli, že si v obchodě mohli vybrat z několika čísel a tohle jim připadalo ze všech nejlepší. Parádní rozhodnutí. Zasloužíte si potlesk. Tohle není vůbec špatné. Po narozeninové večeři tatínek převracel krabičku ze strany na stranu, důkladně zkoumal popis jejího obsahu a obrázky ve snaze přístroj lépe poznat.

Auto se plouží po novém asfaltu čtvrtí bytových domů, po obou stranách vedou úzké uličky lemované patrovými kamennými domy s příjezdovými cestami a zahradami. Za kruhovým objezdem se před rodinou objeví budova školy a postarší muž v reflexní vestě u přechodu pro chodce mává červenou světelnou tyčí, jíž dává řidičům znamení, ať zastaví, když se mrňousové blíží po chodníku s míči a aktovkami. Rodiče jedou pomalu a někteří z nich si na nos nasazují sluneční brýle, aby se chránili před agresivními paprsky slunce spěchajícího na oblohu.

Zaparkují, zadní dveře se otevřou.

„Pěkně si to dnes užijte, zlatíčka,“ rozloučí se s dětmi máma.

„Díky, mami,“ odpoví dívka.

„Vy taky,“ zamručí její bratr.

„Dávej na sestřičku pozor, chlape,“ dodá tatínek.

„Nespustím ji z očí, šéfe.“

Matka je sleduje pohledem. Chlapci visí přes rameno hnědý batoh, jeho sestra má na zádech hranatou aktovku. Čtrnáctiletému synovi padá do očí světlá ofina, kolem krku má sluchátka, upovídaná dcerka šoupe nohama po zemi, až se víří prach.

Na rodinných oslavách je zamlklý, mysl má čilou a silnou po otci, ale vystupování rozvážné. Ona většinou pobíhá nebo se hihňá, má světlou pleť, modré oči, předčasně dospěla, je hbitá, tahá ho za nohavice u kalhot. Vlasy zdědili oba po matce.

Chlapec si chce raději povídat se sestrou než odpovídat rodičům a ona mu to nijak nezazlívá. Mlčení je mladíkova jediná ochrana před záhadami světa a povinnost neustále odpovídat na otázky autorit odhaluje jeho nahotu a osamělost v boji. Chápe to, ale přesto jako by se nedokázala ovládnout a musela ho vyslýchat ohledně všeho mezi nebem a zemí.

Děti a mládež proudí ke školní budově ze všech stran a dav u vchodu houstne. Někteří žáci se celí rozchichotaní snaží utéct před pronásledovatelem při honičce. Jiní si krátí čas tím, že se pokoušejí co nejdéle udržet ve vzduchu míč nebo stojí naproti sobě, tleskají a tiše prozpěvují. Řada dospívajících se po pozemku školy doslova vleče, kluci se spadlými kalhotami a předstíraně drsným výrazem, kšiltovkou s logem kapely Blur naraženou do očí, bundou hiphopové značky Karl Kani povlávající ve větru, holky v trikách s dlouhým rukávem a plastovými diamanty vyfukují pestrobarevné žvýkačkové bubliny a šátrají po něčem v batohu.

Jejich auto si to šine pryč a ona se dívá za svými dětmi, dokud nesplynou s houfem ostatních. Manžel se podívá do zpětného zrcátka a přepne stanici na rádiu.

Řekne: „Jo, chlape, tohle je fakt pěknej kousek.“ Sedí na chodbě před třídami nejstarších ročníků, kde si nový mobil prohlíží několik spolužáků, než zazvoní na hodinu. Kamarád mobil zkušeně osahává, rty semknuté kolem brčka zastrčeného do krabičky džusu, která chrčí a úpí. Prozrazuje mu skryté možnosti, finty, jak aktivovat zkrocenou moc mobilu.

„Hele. Prostě jen naťukáš nějaký číslo. Pak zmáčkneš šipku dolů. Sleduj. Takhle. Uložit. A máš ho v kontaktech.“

„Mnohem rychlejc.“

„A stylovějc.“

„O dost.“

Většina jeho spolužáků už mobil má a někteří si vyměnili přední kryt, vybrali si nápadnější a výraznější barvy. Všichni kolem něj sedí na modrých plastových židlích u okna, s nohama na stole svírají telefon v ruce a hrají hada. Rekord drží Palli Ben.

Když zazvoní, popadnou batohy a hurá na dánštinu. Mobil se hezky vejde do kapsy. Jeho přítomnost vnímá na každém kroku a nechá se tím neznámým pocitem zaplavit.

Do třídy vejde mezi posledními a posadí se vedle Sóley Dögg, světlovlasé pohledné dívky, jejíž smích je tak bezuzdný a nakažlivý, že ji nedokáže přestat popichovat. Sóley Dögg je nejchytřejší ze třídy a taky první holka, do níž byl kdy doopravdy zamilovaný. Jednou jí dal pusu za zdí meteorologického ústavu – často na to myslí –, ale ji podle všeho zajímají spíš flákači. Škoda a hanba převeliká. Dívka zatne zuby, přimhouří oči a věnuje mu americký úsměv. On odhodí batoh na lavici, postaví se za Sóley, začne jí masírovat ramena.

„Tohle bys mohl dělat každé ráno.“

„To bych tě brzo začal nudit.“

Její kůže je pod mikinou s kapucí poddajná jako těsto na sušenky, hněte ji a Sóley uvolněně naklání hlavu ze strany na stranu, dokud se na něj nezadívá učitelka a beze slova ho nevyzve, ať si sedne. Tahle přibližně šedesátiletá žena se světlými odbarvenými vlasy a pletí tmavou a drsnou jako kůra stromu je pověstná svou přísností a její vzezření se vyznačuje jakousi nacistickou erotikou: kozačky, kožené kalhoty, učitelské ukazovátko a na šňůrce pověšené brýle s tlustými obroučkami z rohoviny.

Posadí se, pod lavicí podstrčí Sóley mobil. Nasadí tón neotesance, dloube se v nose.

„Mohbychdostattvječíslo?“

„Nedělej, že ho neznáš nazpaměť.“

Pod lavicí ho poslepu nacvaká do přístroje, zkontroluje číslice, prozvoní sama sebe a mobil mu vrátí.

„Pěkný číslo, Addi,“ šeptne.

Učitelka řekne: „Jeg keder mig når det regner. Hvorfor sner det ikke?“ Nudím se, když prší. Proč nesněží?

Během hodiny si chlapec kreslí do učebnice dánštiny karikatury a uvažuje o vůni své kamarádky. Voní jako něco drahého.

+ + +

„Hele, pojď mi ho vykouřit – udělala bys to pro mě? Fakt bych to ocenil. Měl jsem v posledních dnech spoustu práce. Objevila se kupa novejch věcí. Pohráváme si s nápadama na novou desku, o tom už jsem ti říkal? Bylo by to fakt super. Ale jen jestli se ti chce. Nejdřív vlastně ještě jednu věc. Byla bys tak hodná? Nenatáhla by ses mi pro bagetu na zadním sedadle? Dosáhneš na ni? Otevřela bys mi ji? Ráno jsem nic nejed. Já na snídaně moc nejsem. Mockrát děkuju, dík. Nejdůležitější jídlo dne, nejsou to náhodou jen kecy výrobců snídaňovejch cereálií? Já ti vážně nevím, kdysi jsem to slyšel od táty.“

Stefán si odepne bezpečnostní pás a ona začne zápolit se zipem jeho kalhot, sedmnáctiletá tmavovlasá dívka, kterou vyzvedl krátce po poledni na Střední odborné škole v Selfossu. Kousne do bagety, dál mluví s plnou pusou.

„Pak ti musím ukázat svůj byt v Kópavogu. Mohli bysme ještě dneska sjet do města. Co ty na to?“

Její prsty se přesunou do jeho boxerek. Snaží se mluvit ledabyle, jako by to bylo něco normálního a samozřejmého, ale je nervózní, srdce mu buší, jako by ho měli vystřelit do vesmíru. Z hlavní silnice odbočí doprava, vyzná se tu skvěle – v Selfossu se narodil a vyrostl.

„Chceš poslouchat něco konkrétního?“ Dýchá přerývaně a hlas se mu zlomí, když jí položí dlaň na zátylek a rukou sleduje klesavý pohyb její hlavy.

+ + +

O polední přestávce mluví jeho spolužáci o plese, který se koná večer. Do osmé třídy na druhé škole prý chodí bohyně, která nemá obdoby, hraje házenou za klub Fram, údajně nemá kluka a on zná její jméno a podle všeho by měl být schopný vybavit si její obličej. Kluci říkají, že loni hrála v reklamě na jogurt, v níž ze záběru s úsměvem odhlavičkovala míč a pak se propagovaný výrobek snažila slíznout ze špičky vlastního nosu.

Jogurtová Helga.

Addi by si rád zahrál v reklamě, cestoval na její vlně do podvědomí dětí z jiných škol a stal se jménem a tváří, která ovládá jejich myšlení. Jak k něčemu takovému dojde? Jaké síly začnou působit, když vás s kelímkem jogurtu postaví před kameru, když se váš obličej objeví na obrovitánských billboardech u fotbalového hřiště a ve vysokém rozlišení na stránkách novin?

Jogurtová Helga.

Kluci opakují její jméno, jako by bylo zároveň posvátné a nebezpečné, a přemýšlejí, každý sám za sebe, že by se mohla zamilovat třeba právě do nich, že právě oni jsou ztělesněním jejího ideálu, že se zázraky dějí možná i za hranicemi tužkou pokreslené učebnice křesťanské výchovy.

Kamarád se ho ptá, jak oslavil narozeniny.

„Bylo to fajn. Od dědy jsem dostal pětitisícovku. Večer jsme si dali pizzu v Dominos. Nemůžu si stěžovat.“

„A dostals telefon, kámo. Je to sakra rozdíl, moct ti konečně zavolat.“

„Jsem fakt rád, že netroškařili a dali mi 3210. Bál jsem se, že dostanu nějakej fórovej.“

„Dneska večer dorazíš?“

„Jo.“ Listuje seznamem kontaktů a prohlíží si nová jména, velká písmena střídaná malými, žertovné přezdívky, originální způsoby zápisu, smajlíky, zvětšený rozsah a rozmanitost své reality. „Jo, jasná věc.“

Ve dvou se vydají do večerky, protože jim připadá, že když na chvíli opustí školní pozemek a koupí si plechovku koly anebo sendvič, jsou jaksi svobodnější, už jen to, že jsou v obchodě sami, klidně bez jakéhokoli zjevného důvodu, posiluje jejich představu nezávislosti. Addi vidí na hřišti sestru a chvíli sleduje, jak točí švihadlem a pobrukuje si s kamarádkami jakýsi popěvek. Dvě z nich se na chvíli jakoby vznesou do vzduchu a švihadlo jim plnou rychlostí prosviští pod nohama, a když pak zase dopadnou na zem, rozbliká se jim v podrážce bot červené světlo. Sestřička má úžasnou představivost, možná až moc čte a zatím to nezvládá, a v noci nespí, protože se jí zdá, že ve tmě číhá nebezpečí a stínové bytosti. On v ní vidí sám sebe a současně něco úplně jiného.

Za tělocvičnou rozezná tajnůstkářské obličeje. Jsou shrbení, koukají jeden na druhého, potahují z cigaret a vyplivují chuchvalce slin, které se před dopadnutím na chodník zatočí ve vzduchu jako galaxie. Když jsou tihle poblíž, je zvyklý brát to oklikou. Nechce riskovat, že ho budou otravovat. Nebo je jen takový příšerný zbabělec? Školní pozemek se na dvacet minut promění v jeden velký zmatek a rámus, nepříčetné děti řvou a pobíhají, šplhají a házejí vším možným. Potom se znovu rozhostí hrobové ticho a na hřišti se nehýbe nic kromě třepotajících se zelených sítí na fotbalových brankách.

+ + +

Ticho a na silnici ani človíčka. Jako záběr z filmu. Asfalt klikatící se rozlehlou krajinou je dosud vlhký po ranním mrholení, moře někde v dáli cosi šeptá jižnímu pobřeží ostrova. Pneumatiky se pomalu otáčejí, něco stále ještě cvaká v motoru a ozývá se vrzání v oceli auta, které leží převrácené kousek od silnice. Spadne několik dalších kapek, jsou jako kaňky, nepočetné, zato velké, kapky potu z čela vyšší moci buší o podvozek zčernalý špínou a nečistotami. Co to tu kráká za ptáka? Je slyšet bouchání, někdo kope do dveří na straně řidiče a ony konečně povolí, šmejd jeden japonskej, a na denním světle se objeví bílé adidasky. Stefán Falur Vilhjálmsson je stále naživu, v duchu si to opakuje a dál se škrábe ven na svobodu. Sbohem, devítiletý Nissane Sunny, Bílý Khmére. Přepravoval jsi ho z jedné části země do druhé, poskytoval přístřeší jeho orálním hrátkám a bicí soupravě, zahříval jsi ho v zimě. Z rány na kloubu prstu mu odkapává krev, levou dlaní se opře o vlhký mech, na prstech tři stříbrné prsteny. V pravé ruce má bagetu a v koutcích úst zbytky bílé omáčky. Klečí, hlava mu třeští, ale chlad země potvrzuje, že je naživu. Rukou si v rychlosti přejede po čele, důkladně zkoumá bříška prstů, další krev. Kurva. Bezděčně si prohrábne vlasy, zakrvaví si melíry. Vykřikne její jméno. Ještě jednou. Chvíli se ještě plazí a pak se otočí. Ze sedadla spolujezdce se ozve mumlání, dívka projevuje známky života. On nemá zlomeného nic, aspoň myslí. Ona leží na střeše nad sedadlem spolujezdce, zkroucená jako hadr. „Dostanu tě ven,“ prohlásí. „Počkej, už jdu. Dobře to dopadne.“ Jako by se vzpamatoval, v rozrušení si šátrá po těle, lehce poklepe na kapsu džínů. Tady je. Stefán vyloví z kapsy mobil, Nokia 5110. Díkybohu. 112.

„Haló, sjeli jsme ze silnice, převrátil jsem auto, jsme kousek od vodopádu Urriðafoss.“

Začne se belhat kupředu a pak zápolit se dveřmi na straně spolujezdce. Na čelním skle je krev.

+ + +

Úterky jsou krátké, a když jde Addi krátce po poledni domů, přemýšlí o topinkách z toustového chleba. Chce si opéct šest plátků a dát si na ně buď máslo a kaviár z tuby, anebo máslo, paštiku a okurku. Možná si připraví od každého tři. K tomu jablečný džus, to je bez debaty, po dlouhém dni má žízeň, že by do sebe dokázal obrátit celou krabici. Pak si chce na počítači rodičů zapnout internet a zjistit, jestli jsou určitá jména on-line na portálu MSN, nebo ne. Už se těší na odpolední fotbalový trénink, ale očekávání se mu v hrudi mísí se strachem, když pomyslí na večer, protože ples je událost, kterou ne zcela chápe, a cestou domů nechá myšlenky kroužit kolem pohybových zákonů lásky. Co si má člověk obléct, aby ji přivolal?

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž