Ještě jeden maraton

Luboš Brabec

„Trénink běhu marathonského předpokládá zralý věk, dokonalé zdraví a idealismus.“

František Vojta,

náčelník ČAAU, rok 1940

Obsah

Výlet do Marathonu

Milý deníčku

Bota od robota

Konec osamělosti přespolního běžce

Běh za časů klimatických změn

Běháš pomalu

Pochopit ultra

O čem mluvíme…

Manuál pro starší a pokročilé

Polomaraton

Snídaně šampionů

Hovory se schweinehundem

#maraton2020

Osobák

Běh pro zdraví

Cesty k vítězství

Memoriál Jaroslava Holíka

O autorovi

Copyright

Výlet do Marathonu

(start)

Nad Aténami visely těžké, černé mraky. Už třetí den. Společně s kamarády Danem a Petrem jsme zrovna dumali, jak poslední odpoledne před startem Spartathlonu co nejpoklidněji zabít čas. Tedy aby nedošlo k mýlce s tím Spartathlonem: Dan ho měl běžet, my dva jsme se obsadili do role motorizovaného supportu.

Původní plán zněl odpočívat na pláži, sem tam se jít opláchnout do mořských vln a potom pod slunečníkem ochutnat pár nadějných kousků z místních minipivovarů. Jenže v roce 2018 si řecké počasí nic nedělalo z toho, že se blíží poslední zářijový víkend a podle všech zvyklostí by mělo být horko. Pokud zrovna nepršelo, tedy se aspoň od moře hnal vichr. Tak silný, že úřady vyhlásily stav nebezpečí. Školy byly zavřené, z přístavu v Pireu nevyplouvaly trajekty. A naše plavky zůstaly na dně kufru.

„Co se jet podívat třeba do Marathonu?“ nadhodil jsem. „Nemůže to být daleko. Nějakých čtyřicet dva kilometrů, řekl bych.“

Kluci nad mým podprůměrným vtípkem souhlasně pokývali hlavou. „Dobrý nápad.“

Aby ne. O maratonu a zdolávání těch tolikrát prokletých dvaačtyřiceti kilometrů a pár metrů navrch něco víme. Dohromady jsme jich uběhli 182. Opět raději upřesním: Dan jich zvládl 173, my s Petrem se podělili o ten zbytek. Ale v samotném Marathonu nikdo z nás nebyl. Nevyrazit tam právě teď, to bychom si připadali jako fanoušci Beatles, kteří se v Londýně zapomněli jít podívat na Abbey Road.

Z dnešního pohledu je možná zvláštní, že ještě v roce 1870 byl Marathon známý především tím, že místní banditi zavraždili tři anglické turisty a rozpoutali tak diplomatickou roztržku mezi Řeckem a tehdy stále velkou Velkou Británií. Kdepak nějaká atletika!

Všechno změnily až první moderní olympijské hry o šestadvacet let později a s nimi oprášený mýtus o armádním poslu Feidippidovi, který údajně běžel z bojiště u Marathonu až do Atén, aby oznámil vítězství nad trojnásobnou perskou přesilou, a potom se k smrti vyčerpaný zhroutil. Všichni jsme se v hodinách dějepisu o téhle historce učili, stokrát jsme ji četli v novinách. Přesto málokdo tuší, že to nebyla žádná okrajová šarvátka, nýbrž jedna z nejdůležitějších bitev starověku. Kdyby ji Atéňané projeli, velmi pravděpodobně by nastal konec evropské civilizace a nikdy bychom neslyšeli o Platónovi, Periklovi, Sókratovi a podobných chlápcích.

Tohle všechno Peršané, dneska zvaní Íránci, moc dobře vědí. Proto byl u nich maraton dlouhé roky zakázanou disciplínou, pak aspoň tiše trpěnou. Asi se historickými prohrami neumějí dojímat tak důkladně jako my, Češi. Teprve v roce 2016 se v Persepoli, ve městě, které založil král Dareios, neúspěšný válečník od Marathonu, poprvé běžel velký mezinárodní maraton – ale i ten jim museli uspořádat Holanďani.

V Řecku jsem čekal přesně opačný přístup. Marathon jsem si představoval jako malebné místo, tolik pyšné na své dějiny a světovou proslulost. V duchu jsem viděl velký Feidippidův pomník tyčící se uprostřed hlavní třídy, všude stánky s kýčovitými běžeckými suvenýry a na každém druhém rohu tavernu, kde vám nalejí lahodné červené víno, na stůl přinesou mísu kouřícího jehněčího masa a pro dokonalou iluzi balkánské atmosféry pustí melodii z Řeka Zorby, která vám začne připadat otravná až tak při pátém, šestém opakování.

Ale když jsme zaparkovali a šli prozkoumat centrum, pochopil jsem, že žádné z mých vysnívaných klišé neplatí.

Marathon je nudné, zapadlé městečko. Kdyby tady každý rok na začátku listopadu nestartoval závod zvaný Athens Classic Marathon, asi by sem nikdo z turistů nezavítal. Na suvenýry ani jiné připomínky legendy o Feidippidovi jsme nenarazili a místo poetických taveren nás vítaly fast foody s pizzou z mikrovlnky, reklamou na Coca-Colu a tlupami rozjívených školáků. Po chvíli jsme sice objevili stadion, vypadal docela sešle, ale cedule oznamující, že byl postavený v roce 1947, nás vyloženě zklamala.

Co teď? Otočit se a jet zpátky do Atén?

Naštěstí existují smartphony a s nimi je skoro všechno v životě jednodušší.

„Někde by tady mělo být Marathon Run Museum,“ zvedl Dan oči od mobilní navigace. „Asi tři sta metrů rovně a pak doleva.“

Aspoň něco. Aspoň malý důkaz, že procházíme středem běžeckého vesmíru.

U pokladny jsme každý zaplatili dvě eura a trochu nedůvěřivě se vydali na prohlídku.

Zahajoval ji koutek připomínající Bostonský maraton v roce 1946 a s ním i dojemný příběh Stylianose Kyriakidese, který nejen, že nejslavnější závod světa vyhrál, ale především americkou veřejnost upozornil na válkou a hladem vysílené Řecko. Domů se vrátil jako národní hrdina, doprovázený dvěma loděmi plně naloženými potravinami, léky a oblečením.

To je ono! První muzeum na světě, kde bych si troufl dělat průvodce! Stačily dvě minuty a cítil jsem se jako děcko v Disneylandu. Natěšený, jaká atrakce mě čeká za dalším rohem.

Řekové si na nich dali záležet. Každý olympijský maraton měl svoji tabuli s krátkým popisem závodu, výsledky a fotkou hlavní hvězdy.

Spiridon Louis, první vítěz z roku 1896. Z Marathonu do Atén se dostal dřív, než by to dokázal nejrychlejší automobil té doby.

Sohn Kee-chung, utajený korejský šampion, který v Berlíně 1936 vyhrál pod vnuceným japonským jménem.

Bosý Abebe Bikila, senzační vítěz z Říma 1960.

Jim Peters, maratonský rytíř smutné postavy, který čtyřikrát překonal světový rekord, ale nikdy si nesplnil sen o olympijské medaili.

Frank Shorter, americký vytrvalec s vizáží i stylem aristokrata, jehož triumf v Mnichově 1972 odstartoval světový běžecký boom.

Úžehem vysílená Gabriela Andersenová-Schiessová a její statečný, téměř šestiminutový boj s poslední čtyřstovkou v Los Angeles 1984.

Gelindo Bordin, Soul 1988 a první olympijský maraton, který jsem viděl v televizi.

A tak dál. A tak podobně.

V další vitrínce jsem objevil kožené tretry Emila Zátopka, co měl na nohou při jednom z mnoha svých světových rekordů. A vedle boty podepsané Mizuki Nogučiovou, zlatou olympijskou medailistkou z Atén 2004. Vzpomene si ještě někdo na tuhle drobnou, sympatickou Japonku? Rok po jejím vítězství jsme oba běželi maraton v Berlíně. Na trati vzdáleni desítky minut, pochopitelně. Kromě překonání asijského rekordu mě při sledování záznamu zaujala i tím, jak si ve finiši obratně sundala brýle proti slunci, aby její vítězný úsměv byl co nejvítěznější. Od té doby vím, že cílová fotografie je stejně důležitá jako cílový čas. Někdy možná trochu víc.

O kousek dál jsem se nadšeně pustil do luštění informačních tabulí o New Yorku, Londýnu, Rotterdamu, Fukuoce i maratonech, jejichž výsledky se už dneska ani nedostanou do novin. Tolik známých jmen, tolik povědomých příběhů.

To už jsem nebyl prcek v Disneylandu. Najednou jsem si připadal jako starý chlap, který si prohlíží fotky z dětství a nechce se mu věřit, že je na nich opravdu on.

Neboť jsem si s hrůzou uvědomil, že tohle všechno byl i můj svět, do něhož už bohužel nepatřím.

Maraton jsem neběžel sedm let. Občas si o něm přečtu, sem tam něco napíšu, někdy se podívám na televizní přenos. Už ale ráno nevstávám s myšlenkou, kolik kilometrů a v jakém tempu mám odběhnout. Už si v termínovce nezaškrtávám závody, kterých bych se chtěl v nejbližších měsících zúčastnit. Už se nevejdu do zdaleka všeho běžeckého oblečení, co mi ještě zůstalo ve skříni.

Nějak ten plamen uvnitř pohasl. Plynule, potichu a nenápadně. Výmluv, proč jenom čas od času sotva znatelně zadoutná, bych asi našel spoustu, ale nejsou důležité. Ani zajímavé. Ani originální.

Přitom to není tak dávno, co jsem sebejistě tvrdil, že nic jako bývalý maratonec neexistuje. Stejně jako neexistuje bývalý lampasák nebo bývalý rocker. Že něco z těch zkušeností v každém uvízne, napořád. Teď jsem si tím bonmotem nebyl ani trochu jistý.

Bývalý maratonec, jo, to jsem přesně já. Párkrát týdně si jdu zaklusat, na půl hodinky, jenom tak ze zvyku, protože je to pohyb, který jsem kdysi konzumoval ve velkých dávkách. Ale na maraton nemám ani pomyšlení. Proměnil se ve stále matnější metu, kterou odsouvám dál a dál, na neurčito, jako nepříjemný rozhovor s vlastním já.

Když jsem po hodině vyšel před muzeum, všechny dojmy a vzpomínky a zážitky se mi ještě chvíli honily hlavou. Ne těsně před smrtí, už teď mi někdo promítl film mého života. Mého běžeckého života.

A právě tady, uprostřed nepříliš hezkého městečka jménem Marathon, jsem si řekl, že bych se, sakra, chtěl vrátit do toho úžasného světa tréninkových plánů, dlouhých nedělních běhů a podivných zkratek, jako jsou ANP nebo VO_2max, že bych chtěl uběhnout ještě jeden maraton.

Jasně. Zase tak starý nejsem, jdu do toho. Hned jak se vrátím domů.

Pak jsem se na okamžik zarazil a hned se v duchu opravil: Ne, nechci uběhnout ještě jeden maraton. Chci uběhnout ještě jeden dobrý maraton.

Milý deníčku

V odborných studiích a zasvěcených běžeckých knihách, co jsem tak zatím stihl přečíst, si autoři opakovaně pokládají i zodpovídají otázku, která nás, vytrvalce všech úrovní, zajímá asi víc než kterákoli jiná.

Proč vlastně běháme? Téměř všude, téměř v každém věku a téměř za všech okolností?

Vědci zabývající se záhadami evoluce se většinou shodnou v závěru, že člověk jako živočišný druh se vyvinul v běžce proto, aby se mu snadněji lovilo a nebyl při shánění potravy závislý jenom na svých sběračských schopnostech. Esejisté moderní doby si globální lásku k běhání vysvětlují tím, že pro dnešní generaci je útěkem před civilizačními stresy i ztělesněním touhy po věčném mládí. A navíc univerzálním elixírem – i já znám dost lidí, kteří jsou přesvědčeni, že na světě neexistuje problém, jenž by nešel vyřešit nazutím běžeckých bot. Pak tu máme i běh jako novou formu meditace, běh jako projev ega, běh jako esenci lidské svobody.

Ale ve všech těch teoriích a učených rozpravách mi jeden podstatný úhel pohledu chybí. Dovolím si ho tedy zformulovat za nevšímavé předřečníky: člověk jako sportující bytost si běhání zamiloval hlavně díky zálibě v číslech.

Na počátku určitě bylo číslo. Určitě. Nikdy se už asi nedozvíme, jaké přesně, ale rozhodně to tak muselo být. Nebo máte jiné vysvětlení pro všudypřítomnou běžeckou posedlost čísly?

Každý z nás přesně ví, jak dlouhý je maraton. Údaj 42 195 metrů vyslovíme se stejnou jistotou, s jakou matematik odrecituje hodnotu π na mnoho desetinných míst.

I všechny naše představy o kvalitě výkonů a smyslu tréninku jsou spjaté s číslicemi.

Maraton pomalejší než 4 hodiny už není běh.

Pořádný trénink začíná na 300 kilometrech měsíčně.

Technicky správný běh je s frekvencí 180 kroků za minutu.

Kilometráž se nesmí zvyšovat víc než o 10 procent týdně.

Máme dokonce několik vzorečků, s jejichž pomocí dokážeme z časů na desítce a půlmaratonu vypočítat pravděpodobný maratonský výkon. Díky kalkulačce v hlavě si pohlídáme nejen mezičasy na cestě k plánované metě, ale taky správnou tepovou frekvenci při tréninku.

Puntičkářsky evidujeme kilometry uběhnuté za týden, měsíc i rok. Kontrolujeme si čísla, která nám ukazuje váha, stejně tak máme obvykle povědomí o hodnotách TFmax a VO_2max. A pouze milovníci čísel se dokážou vyznat v modelech značky New Balance.

Zdá se, že kdo neměl z matematiky aspoň dvojku, ten snad ani nemůže být dobrým běžcem.

Zřejmě nejúchvatnější přehlídkou čísel jsou tréninkové plány. Hlavně ty univerzální, na půl roku dopředu, co najdete v různých časopisech nebo se osiřele povalují na internetu. Trenéři, kteří je sepisují, musejí mít věštecké schopnosti i zvláštní smysl pro skladbu čísel. Jinak by přeci už 1. listopadu nemohli vědět, že 27. března mám uběhnout 23 kilometrů a že druhé květnové úterý se budu cítit natolik v pohodě, že mi přijde vhod intervalový trénink 3 x 1600 metrů, které poběžím na 82 procent maximální tepové frekvence. A že úplně stejně si má přípravu naplánovat každý ze čtenářů.

Ovšem zdaleka nejvíc jsme posedlí zaokrouhlenými čísly. Všechny mety, o jejichž překonání usilujeme, mají tenhle tvar. Snad nikdo na světě si vroucně nepřeje zaběhnout desítku pod 41 minut, žádný maraton nemá vodiče s cílovými časy 3:27 nebo 4:12. Každá vysněná hranice musí končit nulou nebo aspoň pětkou. Miniaturní výjimkou bývají limity pro účast na olympijských hrách a velkých šampionátech. V některých sezonách jsou vypsané v podobě výkonů 2:17:17 nebo 2:11:30 – ale to jenom funkcionáři chtějí budit dojem, že nestřílejí hezká čísla od boku, nýbrž se k nim dopracovávají nesmírně sofistikovaným způsobem.

Zaokrouhlený bývá i náš nejdelší trénink v týdnu. V Evropě máme tuhle hranici obvykle nastavenou na kótě 30 kilometrů, Britové a Američané zdolávají long run o délce 20 mil.

A ruku na srdce: kdo z nás občas i při obyčejném výklusu neoběhne parkoviště a popelnice, aby v kolonce zdolaných kilometrů neměl trapně kostrbatou cifru 9,86? Nebo aby jeho měsíční účet nekončil zmetkovitým údajem 299,4?

Čísla, samá čísla.

Udělat si v nich pořádek dá trochu práce, asi proto byl už hodně dávno vynalezený pomocník jménem tréninkový deník.

Svůj první jsem si obstaral dva měsíce po tom, co jsem začal pravidelně běhat. Asi tohle byla přesně chvíle, kdy se z chlápka honícího se za lepší kondicí definitivně stal běžec. Po prvním zápisku jako by zmizely poslední pochybnosti. Pochopil jsem, že běh se pro mě nestane zábavou, na niž po týdnu přestanu mít čas nebo náladu, že se zřejmě rodí něco pevnějšího.

Zvláštní. Nikdy by mě nenapadlo dělat si poznámky o přečtených knížkách nebo zajímavých pivech, která jsem vypil, a to literaturu i pivo mám hodně rád, ale evidence zdolaných kilometrů mi přišla jako naprosto automatická věc.

Nejdřív jsem zapisoval pouze uběhnutou vzdálenost a na konci měsíce všechno sečetl. Ale jak moje výkonnost i zaujetí pomalinku stoupaly, přibývaly další údaje. Jak jsem se cítil, co mě zase bolelo, v jakých botách jsem běžel, co bylo smyslem tréninku, proč jsem na konci znovu vytuhnul…

Často to byla změť slov, kterým by nikdo jiný nerozuměl. I proto, že se v nich střídala čeština s angličtinou. Ne že bych si toužil připadat jako světák, to vůbec, ale některé termíny vyčtené ze zahraničních tréninkových manuálů jsem česky neznal. Upřímně, ani dneska bych asi s jistotou netrefil, jaký je správný překlad lactate threshold.

Z deníkových zápisků se svým způsobem stalo pokračování tréninku, podobně jako vyklusání nebo protažení unavených svalů. Hned jak jsem přiběhl domů, vzal jsem do ruky tužku a začal čmárat čísla i dojmy, abych je snad nezapomněl. V zimě se zkřehlými prsty, v létě moje zápisky rozpíjel pot odkapávající z čela.

Dlouho mi na evidování chaotických poznámek stačil sešit s pro mě skoro posměšným názvem Tréninkový deník mladého sportovce a fotkou Štěpánky Hilgertové na obálce. Byly v něm přesně kolonky, které jsem potřeboval. Dokonale mi seděl. Až později mi chtěl někdo udělat radost a k Vánocům mi nadělil americký The Runner's Diary. Vypadal víc jako kniha než deník. Měl téměř tři stovky stran, na každý týden běžecké i kuchařské tipy a navrch pár odborných článků. Denně jsem měl za úkol zapsat nejen uběhnutý čas a vzdálenost, ale taky váhu, klidový tep, subjektivní pocit z tréninku na stupnici od great po very bad, kompletní jídelníček rozdělený na počet porcí zeleniny, ovoce, masa, sacharidů, ořechů, luštěnin a s ním i statistiku vypitých tekutin. Asi jenom pro barvu ranní moči tam nezbylo políčko.

Připadal jsem si jako při vyplňování zdravotní karty, ne tréninkového deníku. Nebylo divu, že někdy 10. ledna jsem se vrátil ke Štěpánce.

Vedení tréninkového deníku bylo vždycky považované za ryze intimní záležitost, ne nepodobnou zápiskům vojáků z frontových zákopů nebo sešitkům dospívajících dívek. Běžci je psali s vědomím, že jsou jediní, kdo je bude číst. Ostatně kdyby se dostaly do rukou náhodnému čtenáři, nejspíš by je považoval za těžko rozluštitelnou šifru a po letmém prolistování je zahodil.

Až se našel první sportovec, který z nich udělal přílohu svých memoárů. Možná zvolil zcenzurovanou verzi, aby jenom tak nerozhazoval těžce získané know-how, možná byl při popisování tréninkových detailů podobný pábitel jako Emil Zátopek, ale každopádně trend byl nastavený. Jsem za něj rád. Díky němu jsem se mohl prokousat torzy deníků řady skvělých běžců.

Je to vždycky působivé čtení – tedy pro nás, kdo aspoň přibližně shluku těch cifer a zkratek rozumíme.

S potěšením jsem zjistil, že naše a jejich zapisovaná čísla se sice diametrálně liší, ale pocity a obavy tolik ne. I šampiony většinou trápí pokles formy a otravná zranění, která můžou zničit výsledek několikaměsíční tvrdé práce. I je permanentně bolí nohy. I oni se občas nedokážou ráno vykopat z postele.

Bývalý evropský rekordman Bill Adcock byl jedním z prvních, kdo nechal publikum nahlédnout do tajů svého tréninku – v knížce The Road to Athens, jejíž název odkazoval k vítězství na klasické trati z Marathonu v roce 1969. Zápisky začínaly v době, kdy mu bylo sedmnáct, a pokračovaly až k největším závodům kariéry. Docela mě zaujalo, že v posledních dnech před maratony si pravidelně měřil i ranní teplotu, jinak byl ovšem deník plný očekávatelných údajů o mílích, minutách a počasí. „Bolí mě nohy, ale není to nic, s čím by se nedalo běhat,“ zněla snad nejčastější poznámka.

Adcock nesepsal strhující příběh svého života, ale s výjimečnou upřímností podal výpověď o cestě ambiciózního vytrvalce na vrchol. O cestě, která je spíš monotónní než dramatická, a vedle spousty čísel ji lemuje hlavně plno vůle, trpělivosti, odříkání.

Hodně z detailů té cesty si pamatuju i po letech. Taky proto, že celou dobu jsem díky vyprávění britského šampiona měl příjemný pocit, že utíkám ve vedlejší dráze.

***

Když jsem si teď slíbil, že znovu zkusím běhat s větším drajvem a připravím se na ještě jeden dobrý maraton, bez velkého přemýšlení jsem si koupil další sešit pro mladé sportovce. Neměl jsem důvod dělat věci jinak než před pár roky.

Ale jedna malá komplikace mě nečekaně nasměrovala k technickým vymoženostem konce druhé dekády 21. století.

Začalo to tím, že se mi u Timex Ironman, sportovních hodinek, které jsem v různých verzích používal od úplných začátků, přetrhl pásek. Na maraton se vlastně moc nehodily. Původně byly vyrobené pro vytrvalce z části světa počítajícího vzdálenost na míle a měly tudíž jenom třicet mezičasů, ale byl jsem na ně zvyklý a chtěl jim zůstat věrný.

Vypravil jsem se tedy do obchodu, kde jsem je kdysi kupoval. Když jsem však prodavačce popsal svůj problém, zatvářila se překvapeně, jako bych přinesl kukačky po babičce, ne pár let staré stopky. „Tenhle model se už nevyrábí. Ani ty pásky,“ bezradně pokrčila rameny. „Jedině, že bych se zkusila zeptat v našem hlavním skladu v Polsku, jestli jim nějaké nezbyly.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Výlet do Marathonu

Milý deníčku