Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Penelope Ward: Láska mého života

Vydání první

Copyright © 2019. THE DAY HE CAME BACK by Penelope Ward

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2374. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Day He Came Back v roce 2019

Český překlad © 2020 Ivana Čejková

Odpovědná redaktorka Dana Chodilová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Model: Christian Hogue

Cover Photographer: Brian Jamie

Cover Design: Letitia Hasser, RBA Designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1415-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1416-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Penelope Ward

Láska mého života

Část první

Prolog

Raven

Vydala jsem se po velkém točitém schodišti. Abych se dostala do apartmá svého zaměstnavatele, musela jsem projít kolem Gavinova bývalého pokoje. A pokaždé, když jsem tudy procházela, jsem si na něj vzpomněla.

Bylo ironií osudu, že jsem pracovala zrovna tady – tedy mírně řečeno. Ze sídla, které kdysi bývalo plné života, zbyla nyní jen tichá skořápka zdí. Jeho krása se však nezměnila. Dům se nacházel v luxusní čtvrti Palm Beach s výhledem na Atlantský oceán, jehož šumění pronikalo otevřenými okny dovnitř.

Bylo to právě tady, kde jsem se jednoho léta zamilovala a na jeho konci jsem měla zlomené srdce.

A teď, po deseti letech, jsem se sem vrátila. Jedinými zaměstnanci v tomto domě byli majordomus, hospodyně a já – ošetřovatelka. Byli jsme tu jen pro něj. Pan M se za celá ta léta choval k Fredovi a Genevieve velmi hezky, takže tu s ním zůstali. I když jsem si jistá, že by si určitě na tomto ostrově našli práci u bohatších klientů a vydělali mnohem víc peněz.

A já? Pracovala jsem tu, protože mě o to požádal. Když mi soukromé centrum pečovatelských služeb, které mě zaměstnávalo, udalo adresu klienta, málem jsem omdlela. A nechybělo moc, abych tuhle práci odmítla kvůli střetu zájmů – nedokázala jsem si představit, že po tom všem bych mohla pro Gavinova otce pracovat.

Jenže zvědavost byla silnější… zajímalo mě, jak to tu po těch letech vypadá a jak na tom pan M doopravdy je. Měla jsem v plánu se sem podívat a hned druhý den v centru požádat, aby mě přeřadili k někomu jinému. Byla jsem přesvědčená, že si na mě pan M nebude pamatovat. Ale pak… mi řekl Renato. A to mé rozhodnutí změnilo.

Plynul den za dnem a najednou jsem si uvědomila, že postarat se o něj je to nejmenší, co pro něj můžu udělat. Vždycky se ke mně choval hezky, tehdy i teď. Byl to prostě osud.

Otevřela jsem dveře do ložnice. „Pane M, tak jak jste si zdříml?“

„Jsem v pohodě,“ zamumlal a zíral do prázdna.

„To je dobře.“

Obrátil se ke mně. „Vypadáš hezky, Renato.“

„Díky.“

„Nemáš zač.“

Roztáhla jsem závěsy a pustila do místnosti trochu světla. „Chtěl byste se za chvilku projít? Dnes není takové horko.“

„Ano.“

„Tak fajn.“

Možná to vypadalo jako běžný rozhovor mezi klientem a pečovatelkou, ale do normálnosti to mělo daleko. Nejmenuju se Renata a pan M už nějakou dobu nemá všech pět pohromadě.

Renata byla moje matka. Pracovala tu jako hospodyně víc jak dvanáct let a s panem M si byli blízcí. Pan M – Gunther Masterson, významný právník prominentů. Nechala jsem ho při tom, že jsem Renata, jeho dávná přítelkyně a důvěrnice. Teď už vím, jak moc pro něj moje matka znamenala. Vím, že jsem jí velmi podobná, a nevadí mi, že vzpomínky na ni znovu ožily. Tak jsem mu to nijak nevyvracela.

Je docela zábavné vrátit se zpátky do doby, kdy byl pro mě tenhle dům tabu. Byla jsem tmavovlasá vzpurná dívka z chudiny, která vyčnívala v záplavě dokonalých blonďatých debutantek z Palm Beach jako bolavý palec. Dívka, která získala srdce milovaného staršího syna Ruth Mastersonové, dědice Mastersonova odkazu, syna, který jí vzdoroval, aby mohl být se mnou.

O několik let později se tu však všechno změnilo. Ani ve snu mě tehdy nenapadlo, že jednou budu o pana M pečovat.

Právě jsem se mu chystala pomoct z postele, když někdo zaklepal na dveře.

„Dále,“ řekla jsem.

Genevieve vešla dovnitř a oznámila nám něco, co změnilo veškeré plány.

„Pane Mastersone, z Londýna právě dorazil váš syn Gavin.“ Starostlivě se na mě podívala. „Nečekali jsme ho. Je dole a chystá se sem přijít.“

Srdce mi pokleslo.

Cože?

Gavin?

Gavin je tady?

Ne.

Ne, ne, ne.

Genevieve věděla, co to znamená. Pracovala tu už tehdy, kdy se mezi mnou a Gavinem všechno pokazilo.

„Je mi to líto, Raven,“ zašeptala, aby to pan M neslyšel.

Poté, co odešla, jsem začala panikařit. Měl zůstat na druhé straně oceánu! Měl nám předem oznámit, že se sem chystá!

Neměla jsem šanci se na jeho příjezd připravit. Než jsem však stihla vymyslet nějaký plán, otočila jsem se a zírala do vytřeštěných očí jediného muže, kterého jsem kdy milovala. Muže, kterého jsem deset let neviděla. Nikdy mě nenapadlo, že dnešek – náhodou zrovna středa – bude den, kdy se vrátí domů.

1

Raven

O deset let dříve

Matka se za mnou objevila v kuchyni. „Malá změna plánu, Raven.“

Přestala jsem otírat leštěnou žulovou desku kuchyňského ostrůvku. „Co se stalo?“

„Přestaň s tím uklízením a hned vyraz do obchodu. Ruth mi právě oznámila, že se chlapci vracejí z Londýna.“

Těmi chlapci byli Gavin a Weldon Mastersonové, synové Ruth a Gunthera Mastersonových – našich zaměstnavatelů. Gavinovi bylo něco kolem jednadvaceti, Weldon byl o tři nebo čtyři roky mladší. Nikdy jsem se s nimi nesetkala, protože matka mě s sebou do práce nebrala. Tedy až doteď. Ale občas o chlapcích mluvila.

Z toho, co jsem slyšela, byl jejich návrat z Evropy pokaždé považován za něco jako příchod Krista. Věděla jsem, že Gavin právě absolvoval Oxford a Weldon tam navštěvoval internátní školu.

Matka pracovala u Mastersonových jako hospodyně už déle než deset let. Nedávno však její zaměstnavatelé usoudili, že na jaře a v létě, zatímco budou chlapci doma, potřebují další výpomoc kolem domu. Takže matka navrhla, že bych u nich mohla na částečný úvazek pracovat. Na rozdíl od mnoha jiných lidí žijících na ostrově nebyli Mastersonovi stěhovaví ptáci, kteří se v létě přesouvají na sever. Žili zde po celý rok.

Jejich sídlo bylo sice hned za mostem vedoucím z West Palm Beach, kde jsme s matkou bydlely, ale přesto to byl úplně jiný svět.

„Kdy se tu objeví?“ zeptala jsem se.

„Zřejmě právě přistáli na mezinárodním letišti v Palm Beach.“

Skvělý.

Podala mi kousek papíru. „Tady máš nákupní seznam a mazej do obchodu. A nekupuj nic, co není bio. Ruth by se zbláznila.“

Cesta do supermarketu trvala déle, než jsem chtěla. Studovat etikety a zjišťovat, že je všechno bio, bylo zdlouhavé a štvalo mě to.

Když jsem začala v kuchyni vyndávat potraviny z krabice, koutkem oka jsem zaregistrovala postavu sedící u stolu u okna.

Poznala jsem ho z fotografií. Byl to Weldon, mladší syn Mastersonových. Měl tmavě blonďaté vlasy a jemné rysy. Hodně se podobal Ruth.

Zdálo se, že si mě vůbec nevšiml, dál se soustředil jen na misku chili con carne a mobilní telefon.

„Ahoj,“ pozdravila jsem ho. „Jsem Raven.“ Nic.

„Ahoj,“ zopakovala jsem hlasitěji.

Zase nic.

Copak jsem neviditelná?

Nevšimla jsem si, že by měl sluchátka. Musel mě přece slyšet, ale ani nezvedl hlavu.

Je tak zabraný do něčeho v mobilu, že mě asi doopravdy neslyšel, zamumlala jsem si pod vousy. „Tak fajn, chápu. Jsi sebestředný pitomec, který se nebude bavit s někým, kdo nemá tak tučný bankovní účet. Jen pokračuj a dál se tvař, jako bych ani neexistovala. Jdi do hajzlu.“

„Já taky?“ ozval se za mnou hluboký hlas.

Do prdele!

Pomalu jsem se otočila a zjistila, že mě pozorují ty nejúžasnější modré oči, jaké jsem kdy viděla.

Gavin, druhý syn Mastersonových.

Široce se na mě usmíval. Na rozdíl od Weldona, který, jak se zdálo, postrádal jakékoliv kouzlo osobnosti, Gavin Masterson musel každého okouzlit pouhým úsměvem. A taky byl nebezpečně přitažlivý. Po pravdě řečeno, vypadal jako nějaká filmová hvězda – rozhodně mnohem starší než na fotografiích v salonu.

Srdce mi spadlo až do kalhot. „Uf…“

„V pohodě, nikomu to neprozradím,“ ušklíbl se a zadíval se na Weldona. „Zasloužil si to.“

„Ale přesto… ehm… nebylo to ode mě správné. Já jsem…,“ koktala jsem.

„Podle mě to sedělo. Potřebujeme kolem sebe víc lidí, kteří jsou upřímní a říkají to, co si doopravdy myslí.“

Fajn. „Ale vážně, jak jsi to vůbec mohl slyšet?“ zeptala jsem se. „Mumlala jsem si to pro sebe. Ani si nejsem jistá, jestli jsem to vůbec řekla nahlas.“

Poťukal si ukazováčkem na ucho. „Říká se, že mám výjimečný sluch.“ Nabídl mi ruku. „Jsem Gavin.“

To jsem pochopila. „Vím.“

Dlaň měl mnohem větší než já. Dlouhé mužské prsty byly teplé a elektrizující.

„Rád tě poznávám, Raven.“

Neřekla jsem mu své jméno.

Kolem páteře jsem pocítila slabé chvění. „Ty víš, kdo jsem…“

„Samozřejmě že ano. Tvoje matka o tobě pořád mluví. Věděl jsem, že tady teď pracuješ. Hledal jsem tě… abych se s tebou pozdravil. I když jsem ti teď skoro řekl Chiquito.“

„Chiquito?“

Trhla jsem sebou, když natáhl ruku a z košile mi sundal malou nálepku. Po tom téměř nepostřehnutelném doteku mi naskočila husí kůže. Přilepil si ji na hřbet ruky. Chiquita. Banány Chiquita. Musela spadnout z trsu banánů, které jsem si koupila.

Tváře mi hořely. „Sakra.“ Určitě jsem byla rudá jako rak.

Podívala jsem se na něj. Měl tmavší vlasy než Weldon – střední odstín hnědé, vpředu trochu delší a rozcuchané. Vypadal jako mladší verze svého otce. Gavin byl přesně můj typ: vysoký, dobře stavěný, s výraznýma očima a zabijáckým úsměvem, naznačujícím, že není žádný svatoušek. Měl na sobě koženou bundu, která mu dodávala na tajemnosti.

„Copak ti nikdo neřekl, že je tady přes třicet stupňů? Jsi oblečený, jako bys byl pořád v Londýně. Jsem rozpálená, jen se na tebe podívám.“

Fajn, to nebylo zrovna nejchytřejší.

„Fakt?“

Pochopil to. Skvělý.

„Víš…“ řekl, „právě jsem vylezl z klimatizovanýho auta do klimatizovanýho domu, takže mi to ještě nedošlo. Jasně, vím, je tam kurevský vedro.“ Rychle si bundu sundal. „Ale protože tě pohled na mě rozpaluje, tak si radši trochu odložím.“ Přetáhl si triko přes hlavu a odhalil širokou hruď a pekáč buchet na břiše. „Lepší?“

Tvrdě jsem polkla. „Ujde to.“

Založil si opálené ruce na prsou. „Na jakou školu chodíš?“

Obrátila jsem oči v sloup. „Teď mám zrovna volno. Chodila jsem na střední Forest Hill ve West Palm. Ale na podzim se chci zapsat na pár předmětů na vysoké.“

„Chápu.“

„Snad se mi po pár letech podaří dostat na nějakou větší univerzitu,“ dodala jsem.

„Skvělý. A co bys chtěla dělat?“

„Zdravotní sestru, pečovatelku… A co ty? Nedávno jsi dostal diplom, ne?“

„To jo, dělal jsem nultý ročník na právech,“ odpověděl.

„Takže je na podzim začneš studovat?“

Přikývl. „Na Yalu.“

Odkašlala jsem si a snažila se vypadat nenuceně. „To není špatná volba.“

„Není to sice Harvard, ale ujde to.“ Protočil oči – ne nafoukaně, spíš to vypadalo, jako by se podceňoval.

„No… Yale, to fakt není Harvard. Rodiče musí být velmi zklamaní.“

Zasmál se a zadíval se mi do očí. Byl to jen letmý pohled, ale přesto jsem ho cítila.

Oba jsme se obrátili k Weldonovi, který vstal od stolu a vydal se k nám. Cestou odložil prázdnou misku do dřezu.

Weldon prošel kolem a zamířil ke dveřím, když na něj Gavin zavolal. „Hej, koukej se vrátit!“

„A proč?“ odsekl bratr.

Zjevně není hluchý.

„Koukej tu zasranou misku vypláchnout a dej ji do myčky.“

Páni, kdyby se mi Gavin už teď nelíbil…

Weldon se na mě poprvé podíval. „Copak tu právě na tohle není ona?“

Přinutila jsem se zavřít ústa a dívala jsem se z jednoho na druhého. Gavin nemusel nic říkat. Jeho ledový pohled byl naprosto výmluvný.

Kupodivu ho Weldon poslechl a bez dohadování udělal, co po něm bratr chtěl. Bylo jasné, kdo je tady velký bratr.

Poté, co naštvaný Weldon odešel, se Gavin obrátil ke mně. „Myslí si, že je jako princ Harry.“

Zasmála jsem se. „Podle mě by si Harry po sobě uklidil bez říkání.“

„Máš pravdu. Harry je fakt skvělej, stejně jako Will.“

„Když už mluvíme o královských Výsostech, řekla bych, že život v Londýně je taky skvělej.“

„To jo. Pokud tě rodiče chtějí poslat do internátní školy, myslím, že by si mohli vybrat i horší místo. Když jsem tam odmaturoval na střední, nechtělo se mi odtamtud odejít. Proto jsem si vybral Oxford, to byla moje výmluva proč zůstat v Anglii. Rád bych tam jednou žil. Londýn mi bude chybět. Je to úplný opak Palm Beach, a to myslím v tom nejlepším smyslu slova. Většinou je tam zataženo, ale lidi tam nejsou jako přes kopírák.“

„Asi jsem měla držet jazyk za zuby.“

„To ne. Je fajn, že ses projevila,“ řekl se zábleskem v očích. „Mám radši upřímnost. Dokážu si představit, co se ti asi honí hlavou, když odsud odcházíš.“

„No… občas mi to tu přijde jako na vojně. Ale jsem ráda, že tu můžu pracovat. Je to nejkrásnější místo, kde jsem kdy byla. Rozhodně lepší než vykládat zboží do regálů.“ Rozhlédla jsem se kolem. „Když už mluvíme o zboží… radši bych to tu měla všechno uklidit.“

Vrátila jsem se ke své práci, ukládala nákup do skříněk a lednice. Gavin zůstal v kuchyni a snažil se mi pomoct. Vzal pytlík celozrnné mouky, otevíral různé skříňky a hledal, kam patří.

Zasmála jsem se. „Nevíš, kam ji dát, co?“

„Nemám vůbec ponětí.“

„Snaha se cení.“

Oba jsme se smáli, když se v kuchyni objevila Ruth Mastersonová. Vždycky když jsem ji někde zahlídla, vyděsila jsem se. Stejně jako když jsem byla malá holka, dívala se na Čaroděje ze země Oz a na obrazovce se objevila Zlá čarodějnice ze Západu. Ruth Mastersonová prostě nebyla moc příjemná.

„Gavine, tady jsi.“ Podívala se na jeho obnaženou hruď. „Obleč se, prosím. A proč máš, proboha, tu mouku?“

„Snažil jsem se tu pomoct.“ Gavin popadl tričko a přetáhl si ho přes hlavu. „Co se děje, mami?“

Propíchla mě ledovým pohledem, než odpověděla: „Potřebuju tě nahoře. Objednala jsem ti na dnešní slavnostní večer smoking. Měl by sis ho vyzkoušet, abychom ho nechali upravit, kdyby ti neseděl. Nemáme moc času.“ Znovu se na mě zadívala.

Kdyby mohl pohled zabíjet…

„Za chvilku jsem tam.“

Ruth trvala na svém. „Měla jsem na mysli teď hned.“

„No… tak fajn.“ Zdálo se, že ho to rozladilo. Otočil se ke mně. „Uvidíme se později, Raven.“

Přikývla jsem, příliš nervózní, než abych mu odpověděla, protože jeho matka mě stále vraždila pohledem.

Gavin vyšel z kuchyně, ale Ruth se tam ještě zdržela. Zlostně si mě prohlížela a v očích jí svítilo něco, co připomínalo znechucení. Neřekla ani slovo, ale přesto jsem si byla jistá, co si myslí.

Drž se hodně daleko od mého syna.

Ten večer kolem osmé, když Mastersonovi odešli na charitativní gala večer, jsme se s matkou vracely přes most domů. Slunce zapadalo a palmy v dálce vypadaly, jako by ve večerním vánku tančily.

Až na pár výjimek poblíž mostu bydlela ve West Palm Beach převážná většina lidí z dělnické třídy. Čtvrť West Palm Beach byla úplný opak lukrativní a honosné čtvrti Palm Beach. Místo obřích okázalých sídel tu stály skromné jednopatrové domky se štukovými omítkami.

Z okénka auta jsem pozorovala na Flagler Drive ženu na in-line bruslích, když mě matka vytrhla z myšlenek.

„Měla jsem tolik práce s přípravami na ten večírek, že ani nevím, jestli ses vůbec setkala s chlapci.“

„Jo, na chvilku jsem je viděla. Weldon je pitomec.“

Matka se zasmála. „To je. A co Gavin?“

Cítila jsem, jak se mi žene krev do tváří.

Co to je? Uklidni se, Raven. V tomhle případě nemáš ani tu nejmenší šanci!

„Gavin je moc příjemný.“

Podívala se na mě. „Opravdu? Moc příjemný?“

„Je…“ Rozhodla jsem se, že budu k matce upřímná. „Je milý… a přitažlivý.“

„Ano, skutečně vypadá moc pěkně. Weldon je taky hezký, ale kvůli jeho povaze si toho člověk skoro ani nevšimne. Gavin je dobrý kluk. Znám je oba skoro od narození a musím říct, že tvoje hodnocení v obou případech sedí. Je zajímavé, jak se mohou děti stejných rodičů tak diametrálně lišit. Gavin je celý Gunther, zatímco Weldon… je klonem Ruth.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Část první

Prolog

1