Přeložila:

KLÁRA ŽEMLIČKOVÁ

Tarryn Fisher: Past lží

Vydání první

Copyright © 2012, 2018 by Tarryn Fisher

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2375. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Dirty Red

Český překlad © 2020 Klára Žemličková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Designer: Sarah Hansen

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1418-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1419-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Tarryn Fisher

Past lží

Věnováno Maryse – děkuju, žes mi změnila život.

1

SOUČASNOST

Civím na vřeštící, narůžovělé stvoření ve svém náručí a zpanikařím.

Panika je jako vodní vír. Usadí se vám v mozku a nakonec i v celém těle. Točí se a točí, až vám rozbuší srdce. Točí se a točí, omotá se vám kolem žaludku a stáhne ho. Točí se a točí, a než se vás pokusí pohltit jako jímka, srazí vás na kolena. Zkroutí se vám palce u nohou, několikrát se zhluboka nadechnete a jen díky pudu sebezáchovy se stačíte chytit okraje příčetnosti, abyste se v té panice neutopili.

Takhle vypadá mých prvních deset vteřin v roli matky.

Podám dítě zpět jeho otci. „Musíme si najmout chůvu.“

Ovívám se magazínem Vogue, dokud mě vyčerpáním nebolí zápěstí. Spustím ruku k zemi.

„Mohla bych dostat Pellegrino?“ Zavrtím prsty na lahev vody, na kterou nedosáhnu, a opřu si hlavu o placatý nemocniční polštář. Tady máte fakta: vypadla ze mě lidská bytost po tom, co ve mně devět měsíců rostla. Podobnost dětí s parazity mě donutí chytnout doktora za klopu a požadovat, aby mě okamžitě sterilizoval. Moje břicho – už jsem se dívala – vypadá jako splasklý balon v barvě kůže. Jsem vyčerpaná a rozbolavělá. Chci jít domů. Když mi nikdo nepodá vodu, pootevřu oko. Neměli by mě lidi po takovém zážitku obskakovat?

Otec stojí s dítětem před oknem, orámováni tlumeným odpoledním světlem jako v laciné reklamě na nějakou kliniku. Stačilo by přidat klišé frázi zachycující moment, třeba: Založte rodinu s naší rodinou.

Prohlížím si je. Drží ji v náručí, hlavu skloněnou, až se téměř dotýkají nosy. Měla by tu panovat mírumilovná atmosféra, ovšem dívá se na ni s takovou láskou, až se mi žárlivostí sevře srdce. Žárlivost má pěkně silný stisk. Ošiju se. Vadí mi, že se jí nechávám ovládnout.

Proč to nemohl být chlapeček? To… moje dítě. Stále čerstvé zklamání mě donutí zabořit obličej do polštáře, abych na tu scénu nemusela koukat. Před dvěma hodinami vyslovil doktor slovo holčička a hodil mi její oslizlé, namodralé tělo na hrudník. Ani jsem nevěděla, co mám dělat. Můj manžel mě sledoval, takže jsem se jí aspoň dotkla rukou, zatímco mi hlavou dunělo to slovo pořád dokola.

Holčička

Holčička

Holčička

Budu se o svého manžela dělit s další ženou… Zase.

„Jak se bude jmenovat?“ Když se mě zeptá, ani se na mě nepodívá. Mám pocit, že bych si trochu toho očního kontaktu zasloužila. Z bláta do louže! Už teď je ze mě pouhá vzpomínka.

Ani jsem nad dívčím jménem nepřemýšlela. Byla jsem si jistá, že to bude chlapeček. Charles Austin – po mém otci.

„Nevím. Nějaký nápad?“ Uhladila jsem prostěradlo a zkontrolovala si manikúru. Jméno je jen jméno, ne? Ani nepoužívám své vlastní, které mi dali rodiče.

Pořád se na ni dívá a dlaní jí podpírá hlavu. Přestala máchat pěstičkami a zklidnila se. Ten pocit znám.

„Estella.“ To jméno se mu skutálí z jazyka, jako kdyby na tenhle okamžik čekal celý život.

Cuknu hlavou. Čekala jsem něco míň… starodávného. Nakrčím nos.

„To zní jako jméno pro nějakou starou dámu.“

„Je to z knížky.“

Caleb a ty jeho knihy.

„Za které?“ Nečtu… kromě časopisů… Ovšem existuje šance, že pokud byl podle nějaké knihy natočený film, viděla jsem ho.

„Nadějné vyhlídky.“

Přimhouřím oči a mám zvláštní pocit. Nějak to souvisí s ní. Vím to.

Tyhle myšlenky neverbalizuju. Jsem příliš chytrá na to, abych upozorňovala na své komplexy, takže jen pokrčím rameny a usměju se.

„Máš pro to specifický důvod?“ zeptám se sladce.

Chvíli mám pocit, jako kdyby se mu něco promítalo před očima. Polknu. Ten zvláštní pohled znám.

„Lásko…?“

Promítání skončí a začne mě vnímat. „Vždycky se mi to jméno líbilo. Vypadá jako Estella.“

Zadrhne se mu hlas.

Podle mě vypadá jako starý holohlavý muž, ale přikývnu. Nedokážu svému manželovi říct ne, takže se zdá, že má dítě smůlu.

Když se Caleb odebere domů osprchovat, vytáhnu zpoza polštáře mobil a vyhledám si na internetu „Estella, Nadějné vyhlídky.“

Jedna stránka se o ní vyjadřuje jako o okouzlující, chladné krásce trpící pocitem nadřazenosti. Další tvrdí, že je fyzickým zosobněním všeho, co kdy Pip chtěl, a nemohl mít. Odložím mobil stranou a podívám se do nemocniční kolébky vedle sebe. Cokoliv Caleb dělá, musí mít smysl. Ptám se sama sebe, jak dlouho chtěl holčičku, jestli si ji přál celých devět měsíců, zatímco já si přála chlapečka.

Nic necítím – žádné rozplývání ani mateřské city, o kterých mi povídali přátelé, co už potomky mají. Používali slova jako: bezpodmínečná, všeobjímající, láska mého života. Usmívala jsem se, přikyvovala a ukládala si ty výrazy do paměti, až porodím vlastní dítě. A najednou tady ležím úplně bez emocí. Ta slova pro mě nic neznamenají. Cítila bych se jinak, kdyby to byl chlapeček? Novorozenec začne vzlykat, takže přivolám sestru.

„Potřebujete pomoct?“ Do pokoje přispěchá zdravotní sestra ve veselé uniformě s medvídky, ženě je kolem padesáti let. Podívám se na její děravý úsměv a přikývnu.

„Mohla byste ji odnést? Potřebuju se vyspat.“

V tomhle dobrá nebudu. Co jsem si vlastně myslela? Nadechuju se nosem a vydechuju ústy jako při józe.

Chci si zakouřit. Chci si zakouřit. Chci zabít tu ženu, kterou můj manžel miluje. Všechno je to její vina. Otěhotněla jsem, abych si pojistila muže, jehož už jsem si ovšem vzala. K tomuhle by žena neměla být nucena. Žena by se měla v manželství cítit bezpečně. Proto se přece vdáváme – abychom se ubránily dalším mužům, kteří z nás chtějí vysát duši. Já jsem tu svou předala Calebovi dobrovolně. Naservírovala jsem mu ji na stříbrném podnose jako obětního beránka. Nejenže soupeřím se vzpomínkou na jinou ženu, teď budu muset navíc soupeřit se scvrklým miminem. Už předtím na ni zíral, jako kdyby v jejích duhovkách viděl Grand Canyon.

Povzdechnu si a schoulím se; s koleny u brady svírám své kotníky.

Už jsem toho udělala tolik, abych si ho udržela. Lhala jsem a podváděla. Byla jsem sexy a krotká, tvrdá i zranitelná. Byla jsem vším, jen ne sama sebou.

Teď je můj, ale nikdy mu nebudu stačit. Cítím to – cítím to, když se na mě podívá. Ten jeho pátravý pohled, jako kdyby pořád něco hledal. Vlastně ani přesně nevím, co hledá. Kéž bych to věděla. A rozhodně nemůžu soupeřit s dítětem – se svým dítětem.

Jsem, kdo jsem.

Jmenuju se Leah a udělám všechno pro to, abych si udržela svého manžela.

2

SOUČASNOST

Po osmačtyřiceti hodinách mě z nemocnice propustí. Když mě propouští, Caleb čeká se mnou. Drží Estellu v náručí. Skoro bych žárlila, ale neustále se mě dotýká – hladí mě po paži, palcem mi přejíždí po šíji nebo rty po spánku. Předtím mě navštívila Calebova matka s jeho otčímem. Zdrželi se odhadem hodinu, a než odešli na oběd s přáteli, střídavě si Estellu chovali. Po jejich odchodu se mi ulevilo. Není mi příjemné, když se nade mnou naklání lidi, zatímco mi z prsou teče mateřské mléko. Calebovi přinesli lahev whisky Bruichladdich, miminu koupili u Tiffanyho kasičku ve tvaru prasátka a mně teplákovou soupravu značky Gucci. Když pominu její pocit nadřazenosti, má Calebova matka úžasný vkus. Soupravu jsem si hned oblékla. Osahávám jemný materiál, zatímco čekám, až mě na kolečkovém křesle odvezou dolů.

„Nemůžu uvěřit tomu, že jsme to dokázali,“ zopakuje Caleb asi po milionté a dívá se na Estellu. „Zvládli jsme to.“

Čistě technicky – to já jsem to zvládla. Jak pohodlné, že si muži tahle malá stvoření hned označí svým příjmením, i když jejich snaha nezahrnuje víc než jen orgasmus a sestavení postýlky. Natáhne ke mně ruku a laškovně mě zatahá za vlasy. Vyčerpaně se pousměju. Nemůžu se na něj zlobit. Je perfektní.

„Má zrzavé vlasy,“ podotkne, jako kdyby chtěl zvýšit kredibilitu dítěte. Je to zrzka. Chudinka, bude to mít těžké. Zrzavou musíte umět nosit.

„Co? To chmýří? To ani nejsou vlasy,“ rýpnu si.

Přinesl s sebou plyšovou zavinovačku v levandulové barvě. Ani netuším, kde ji vzal, vhledem k tomu, že většina věcí, co jsme dítěti koupili, je zelených nebo bílých. Sleduju, jak do ní Estellu balí, jak ho to naučily sestřičky.

„Zavolal jsi do té agentury na hlídání dětí?“ zeptám se nesměle. Tohle a kojení, které Caleb velmi silně prosazuje, je pro nás velmi ožehavé téma, zatímco mně je to úplně jedno. Dohodli jsme se, že budu mléko pár měsíců odsávat a pak půjdu na augmentaci.

Zamračí se. Nevím, jestli kvůli tomu, co jsem řekla, nebo proto, že mu to nejde s tou zavinovačkou.

„Nebudeme mít chůvu, Leah.“

Tohle nenávidím. Caleb má spoustu rigidních představ o tom, jak by měl svět vypadat. Jako kdyby ho vychovávala fiktivní hospodyňka od značky Betty Crocker.

„Sama jsi řekla, že se do práce nevrátíš.“

„Moji přátelé…,“ začnu, ale skočí mi do řeči.

„Mě vůbec nezajímá, co ti rozmazlení budižkničemu vyvádějí se svými dětmi. Jsi její matka, takže ji budeš vychovávat ty. Ne nějaká cizí ženská.“

Kousnu se do rtu, abych se nerozbrečela. Podle výrazu v jeho tváři je mi jasné, že tuhle bitvu nevyhraju. Mohlo mě napadnout, že někdo jako Caleb Drake si bude to svoje bránit s vyceněnými zuby.

„Ale já o dětech vůbec nic nevím. Jen jsem doufala, že by mi někdo mohl pomoct…“ Vytasím poslední zbraň… Trochu našpulím rty. To obvykle zabere.

„Uvidíme,“ prohodí chladně. „Zbytek světa si ani chůvu nemůže dovolit – musí to zvládnout. Takže to zvládneme i my.“

Konečně se mu podaří zabalit Estellu do zavinovačky. Předá mi ji a za okamžik přijde sestřička, aby mě odvezla k autu. Celou cestu mám zavřené oči a bojím se na Estellu podívat.

Když Caleb přistaví k okraji chodníku můj nový „mamčavůz“, zjistíme, že dítě v zavinovačce se nevejde do autosedačky. Tohle by mě hned otrávilo. Když se mi něco nedaří, vybuchnu. Ovšem Caleb se jen zasměje, a zatímco Estellu rozbaluje, vypráví jí o tom, jak je hloupý. Estella usne, ale Caleb v dialogu pokračuje. U dospělého muže je to směšné. Když ji připoutá, pomůže mi nastoupit. Než zavře dveře, políbí mě něžně na rty. Zavřu oči a vychutnávám si jeho pozornost. Jen pár polibků mi dokáže zprostředkovat pocit, že jsme propojení. Neustále je v duchu někde jinde… s někým jiným. Jestli nás to dítě dokáže sblížit, pak jsem snad udělala správnou věc.

Ve svém novém autě jsem poprvé. Caleb ho dnes ráno vyzvedl u prodejce. Všechny moje kamarádky mají levnější SUV. Já dostala to nejlepší. Navzdory svému nadšení mám pocit, že mě za devadesát tisíc dolarů poslali za mříže. Po cestě o něčem mluví. Poslouchám zvuk jeho hlasu, ale slova ne. Neustále přemýšlím o tom, co leží v autosedačce.

Doma Caleb vytáhne Estellu ven a umístí ji opatrně do nové postýlky. Už teď jí říká zkráceně Stella. Natáhnu se na svou oblíbenou lenošku v našem velkém obývacím pokoji a projíždím programy v televizi. Když mi Caleb přinese odsávačku na mateřské mléko, trhnu sebou.

„Musí přece jíst, ledaže bys to chtěla dělat tradiční cestou…“

Vytrhnu mu přístroj z ruky a dám se do toho.

Zatímco odsávačka hučí a vrčí, připadám si jako dojná kráva. Takhle vypadá spravedlnost? Žena v sobě nosí dítě čtyřicet příšerných týdnů, jen aby pak byla napojená na nějaký stroj a nucená to dítě navíc krmit. Caleb si mé nepohodlí evidentně užívá. Má zvláštní smysl pro humor. Neustále si mě dobírá a zásobuje mě vtipnými poznámkami, na které často neumím zareagovat, ovšem teď, když vidím, jak mu cukají koutky, se rozesměju.

„Leah Smithová,“ prohodí. „Matka.“

Obrátím oči v sloup. Ta slova se mu asi líbí, ale já z nich mám bušení srdce. Když jsem podojená, máme do zásoby dvě lahve vodnatého, mateřského mléka. Očekávám, že se Caleb postará o zbytek procesu, jenže vezme fňukající Estellu do náručí a předá mi ji. Tohle je potřetí, co ji chovám. Snažím se tvářit přirozeně, abych na něj zapůsobila, a zdá se, že to funguje, protože se na mě usměje a pohladí mě po tváři.

Tohle bude řešení – předstírat, že si mateřství užívám. To je možná to, co ve mně chce vidět. Dívám se na Estellu, jak pije. Má zavřené oči a vydává strašlivé zvuky, jako kdyby předtím hladověla. Tohle není tak hrozné. Trochu se uvolním a prohlížím si ji. Caleb měl pravdu; zdá se, že bude zrzka. Jinak se víc podobá otci – plné, dokonale tvarované rty pod drobným, zvláštním nosíkem. Určitě bude krásná.

„Nezapomněla jsi náhodou, že v pondělí jedu na tu služební cestu?“ zeptá se a posadí se naproti.

Trhnu hlavou. Paniku v mém výrazu se mi nepodaří skrýt. Caleb bývá na cestách často, ale doufala jsem, že si vezme pár dní volno, než si zvyknu.

„Nemůžeš mě tu nechat samotnou.“

Pomalu na mě zamrká a usrkne si nějakého alkoholu.

„Já tě tu nechci nechávat, Leah. Ale Estella se narodila dřív, než bylo v plánu. Nikdo jiný jet nemůže, už jsem za sebe zkoušel najít náhradu.“ Nakloní se ke mně a políbí mě na dlaň. „Bude to v pohodě. V pondělí přece přijede tvoje matka a pomůže ti. Budu pryč jen tři dny.“

Chce se mi brečet. Moje matka miluje drama, a navíc je nesnesitelná narcistka. Jeden den s ní se táhne jako týden. Caleb si všimne mého výrazu a zakaboní se.

„Ona se snaží, Leah. A chce přijet. Buď na ni milá.“

Kousnu se do rtu, abych neřekla něco hnusného. Moje osobnost má i svou zlomyslnou stránku, která Calebovi připadá odporná, takže se vedle něj krotím. Když je pryč, nadávám jako dlaždič a házím věcmi.

„Jak dlouho tady bude?“ zamručím.

„Nech ji odkrknout…“

„Cože?“ Jsem tak rozhozená matčinou návštěvou, že se nevšimnu, že se Estella skoro dusí a mléko jí bublá mezi rty.

„Nevím jak.“

Přijde k nám a přiloží si ji na hrudník. Jemně ji poplácá po zádech. Zní to jako tlukot srdce.

„Bude tady týden.“

Překulím se na břicho a zabořím si hlavu do polštáře, takže mi zadek trčí do vzduchu. Caleb mě plácne a zasměje se.

„Nebude to taková hrůza.“

Zaskřípu zuby. „Jasně.“

Cítím, jak si vedle mě sedá na pohovku. Kouknu na něj skrz zrzavé prameny, které mi visí přes obličej jako maska. Jednou rukou drží dítě a druhou mi něžně odrhne vlasy pryč.

„Podívej se na mě,“ řekne. Poslechnu ho, ale pohledem se pořád držím dál od té malé boule, co mu pospává na hrudníku.

„Jsi v pořádku?“

Polknu. „Jojo.“

Semkne rty a přikývne. „Nene a jojo. Už jsem ti někdy řekl, že ‚nene‘ a ‚jojo‘ používáš, jen když se necítíš ve své kůži?“

Zaskuhrám. „Přestaň mě analyzovat, skautíku.“

Rozesměje se a strčí do mě, abych se svalila na záda. Miluju, když si se mnou hraje. Dělával to častěji, ale teď…

„Bude to v pohodě, Zrzečko. Když mě budeš potřebovat, skočím na letadlo a přiletím.“

Usměju se a přikývnu.

Jenže se mýlí. Nebude to v pohodě. Naposledy jsem svou matku viděla, když jsem byla v sedmém měsíci. Přiletěla na oslavu miminka a celou cestu si stěžovala na to hrozné místo, které mé kamarádky pro párty vybraly.

„Je to čajovna, mami – ne bar.“

Na oslavě odmítala s kýmkoliv mluvit a seděla uraženě v rohu, protože ji nikdo neohlásil jako matku nastávající matky. Málem došlo i na pěstní souboj s majitelem čajovny, protože nenabízel organický med z Brazílie. Od té doby jsem ji nechtěla vidět.

Věčně chápavý a shovívavý Caleb mě nabádá, abych její chyby přehlížela, a naopak jí pomohla, aby se stala lepší matkou mně. Tohle na něm miluju, ovšem už dávno jsem pochopila, že snažit se mu v tomhle vyrovnat je mimo můj dosah. Pokaždé předstírám, že jsem ho pochopila, ale pak si to udělám po svém, což se obvykle neobejde bez pasivní agresivity. Takže s ním souhlasím. Slíbím, že budu k matce vstřícná, a pak se odeberu nahoru, abych si odpočinula od něj i toho uřvaného dítěte. Mám takovou chuť na cigaretu, až bych zabíjela. Vejdu do koupelny, svléknu se a nekompromisně se prohlédnu v zrcadle. Břicho mi naštěstí splasklo. Ještě pár kil a budu zpátky ve formě. Celý život teď potřebuju vrátit do normálu.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1

SOUČASNOST

2

SOUČASNOST