Vojtěch Záleský

Lukáš Štěrovský

Ďáblovo zlato

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vojtěch Záleský, Lukáš Štěrovský, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9576-0 (epub)

ISBN 978-80-243-9577-7 (mobi)

Našim rodinám.

„Kdo považuje mafii za obyčejnou bandu vrahů a lupičů, nesmírně se mýlí a nutně dospěje k falešným závěrům.“

Ze závěrečné zprávy americké senátní vyšetřující komise z roku 1951

PODZIM 1920

Okny útulné pracovny prozařovaly paprsky odpoledního slunce a zbarvovaly ji do pastelových barev. Ve vzduchu viselo napjaté očekávání. Proti sobě stáli dva muži, ale srdce divoce tlouklo jen jednomu z nich.

„Když matka poručí, musí dítě poslechnout,“ řekl ten starší. Podle prastaré tradice pak políbil mladšího na ústa.

Mladík kývl hlavou. Věděl, co ta slova znamenala.

Otočil se ke dveřím a odešel z místnosti.

Na chodbě na něj čekal zavalitý Sicilan. „Víš, co máš dělat?“ zeptal se.

„Ano.“

„Tohle si vem,“ řekl a podal mladíkovi luparu, brokovnici s krátkou hlavní. „Budeš ji potřebovat. Auto máme připravený dole.“

Sešli do přízemí, hlavním vchodem vyšli k vozu a nasedli. Mladík na místo spolujezdce, Sicilan za volant.

„Musíš se dostat blízko k němu. Až se ti to podaří, namiř mu na obličej a vystřel. Za to, co udělal, se ani ničeho jinýho dočkat nemohl. Měl na tu Neapolitánku prostě zapomenout.“

Mladík přikývl. Luparu si odložil k nohám.

„A nezapomeň mu vzkázat, co říkal don. Je to důležitá věc. Do tý doby nech mluvení na mně. Bude se divit, proč jsi jako hlídač baru se mnou, ale já ho uklidním. Jinak by mohl znervóznět a poznat, co se děje. Mně ale uvěří. Koneckonců jsme přece sousedi,“ řekl Sicilan a zasmál se.

Padl soumrak. Jeli po polní cestě k cihlovému skladu za městem. Jak kola drncala na kamenech, houpali se jako na nějaké pouťové atrakci. Mladík se koukal před sebe a snažil se mít čistou hlavu. Z muže vedle sebe se cítil nesvůj. Věděl, že s ním jede jen proto, že to dostal nařízeno. Jinak by se s polovičním Sicilanem na tak důležitý úkol nevydal.

Vůz zastavil u skladu za půl hodiny, ale mladíkovi přišlo, že uběhla až příliš rychle. Bříšky prstů přejel po hlavni lupary, kterou měl pořád u kolen.

„Už tam stojí,“ řekl Sicilan, vypnul motor a ukázal před kapotu automobilu. „Až se k tobě otočíme zády, vystup a udělej to.“

Vzduch byl krásně čistý, voněl po stromech a mokré kůře a dodával velmi příjemný pocit něčeho nového. Lesní půda byla vlhká a lehce se člověku bořila pod nohama. Mladík se zadíval z okénka a ve tmě se snažil rozeznat svůj cíl.

Genco Santino s velkým Sicilanem pracoval už desítky let, a i když dodržoval pravidla rodiny, udělal chybu. Porušil přísahu věrnosti, protože nezapomněl na svůj starý život před přijetím. Rodina znamenala Sicílii a Sicilany. Ne Italy, a už vůbec ne Neapolitány.

Zavalitý Sicilan vystoupil a směrem k Santinovi pohodil hlavou. Santino se na něj díval kysele, pohledem letitých přátel, jejichž společnost se tomu druhému už snadno omrzí.

„Co tady dělá? Nemá snad hlídat bar?“ zeptal se.

„Don chce, abych ho pak někam vzal. Na zaučení,“ odpověděl Sicilan a výmluvně pokrčil rameny. „Vykašli se na něj. Je mladej,“ řekl a poplácal Santina po zádech.

„Pojď, kouknem, jestli je ve skladu všecko v pořádku. Don chce mít jistotu. Měli bysme kluky prej kontrolovat častějc. Věříš tomu, kamaráde? My dva bysme měli dělat takovou práci!“

Santino si ještě chvíli prohlížel mladíka ve voze, pak se ale zasmál a otočil se. „To teda ne. Měl by ji dělat někdo jinej. Třeba zrovna ten kluk.“

„No to jo. Sakra!“ zaklel Sicilan. „Rozvázala se mi bota. Počkej moment, jinak se přerazím.“

Muži se zastavili a Sicilan se sehnul k zemi. Genco Santino se podrbal na obočí. Pak zcepeněl.

„Rodina na to vždycky přijde,“ zaslechl za zády. Když se otočil, prolétly mu hlavou broky z lupary.

Skácel se na zem. Z větví okolních stromů vylétli ptáci a zvuk výstřelu se ztratil v lese. Potom byl všude klid.

„Dobrá práce, Tony,“ řekl Sicilan, když spatřil Santinův obličej, roztrhaný na zkrvavené cáry.

Tony kývl hlavou, i když si nebyl jistý, jestli to Sicilan myslel vážně. „Děkuju, pane Rizzi.“

„Pro členy rodiny jsem Vincenzo. Ale pamatuj si, že na kluky s poloviční krví, jako jseš ty, si budu vždycky dávat pozor.“ Sicilan Tonyho poplácal po rameni a pak se zadíval na mrtvolu. „Parchant. Měl vědět, že před náma něco takovýho neutají. Teď ho uklidíme. No tak, polož ten kvér na zem a pomoz mi.“

Tony odložil luparu a společně se Sicilanem se dali do práce. Usmíval se u toho. Udělal první krok na cestě k novému a lepšímu životu. Když ale vlekl Santinovo tělo za sklad, pocit zadostiučinění záhy přebilo něco jiného. Jakmile mrtvolu pohodil za skladem na zem, sedl si do podřepu a zadíval se na rozstřílenou tvář. Vypadala jako z gumy a ty rudé cáry a úlomky kostí se zdály jako kousky prasete vyvrhnutého na háku. Podivil se: tohle všechno jen proto, že se muž vídal s někým, s kým neměl. Jemu se snad něco takového stát nemůže, když je v Americe sám. Nebo…

Rodina na to vždycky přijde, zaznělo mu v hlavě a slova najednou dostala nový a skutečný význam.

Tonymu se divoce rozbušilo srdce. Když se zbavili Santina v sudu s vápnem a pozdě v noci se dostal do svého bytu, sedl si ke stolu a v rychlosti sepsal poslední dopis domů.

Nejezdi za mnou, bráško, stálo v něm. Už za mnou nejezdi. Tady jsou peníze, abyste se měli dobře. Jenom, prosím, nejezdi.

Tony dopis vzal, zalepil do obálky a odevzdal k poslání.

Ale ať za to mohl, kdo chtěl, do bratrových rukou se nikdy nedostal.

ČÁST PRVNÍ

PODZIM 1922

ADAM

1

Nikdo z rodiny už mi nezůstal.

Matka ležela v rakvi pár metrů ode mě, studená a bílá. Hlavu měla natočenou směrem k oltáři. Řekl bych, že tady v kostele byli všichni jen kvůli ní. Ne kvůli mně. Já byl ostatním ukradený už dost dlouho. Nebýt Otakara Groha, jen těžko bych tu hledal domov.

Říkal jsem si, jestli mělo vše vést až sem. Jestli jsem si něčím zasloužil, že se to všechno stalo. Táta umřel, když jsme s Tondou byli ještě děti. A bratr… kdo ví. Už dlouho mi vrtalo hlavou, co s ním asi je. Když odcházel, slíbil mi, že se vrátí a že mi pomůže. Od posledního dopisu jsou to už ale dva roky.

Přijeď za mnou, stálo v něm. K tomu peníze na lístek. Nebudu lhát. Chtěl jsem odjet hned, jak dopis přišel. Když jsem měl volno a práci u Groha v hospodě hotovou, seděl jsem na železniční zastávce, díval se na svojšínskou trať a představoval si, jak nasednu na vlak a odcestuju. Myslel jsem si, že bych z Hamburku na jedné z nákladních lodí odjel za Tondou do Ameriky a už bych se nevrátil. Ale nemohl jsem to nemocné matce udělat.

Nevím, proč mi pak Tonda přestal psát. Bylo klidně možné, že taky umřel.

Ale to byl nesmysl. Tonda byl z nás dvou ten silnější. Ten s rozumem, který to měl dotáhnout daleko. A když ne daleko, pak se o nás s matkou alespoň postarat. Ne jako já, budižkničemu, který byl jen všem na obtíž.

Podívejte se na něj, říkali mi. Mamánek Lánský. Malý a slabý, který se ani na tu práci na poli nehodí. S lopatou nemůže ani uhlí házet, protože by se udřel. Malej chudáček Láníček, kterej je rád, že může uklízet v hospodě.

Vířili tím zkažený vzduch.

Jako tady v kostele. Byl těžký a zatuchlý. Z kamenných zdí vycházel chlad.

„Bože, s důvěrou svěřujeme naši sestru do Tvých rukou. Tvá láska ji provázela po celý život. Věříme, že ji teď také vysvobodíš ode všeho zlého a dáš jí svůj věčný mír. A v této víře prosíme, abys ji uvedl do svého království…“

Kněz v kostele mluvil tiše. Jeho monotónní hlas mi měl dodat útěchu. Podíval jsem se k oltáři, ale dlouho jsem to nevydržel.

Kolem mě seděli lidé ze Svojšína s uslzenými tvářemi. A Otakar Groh. Vedle kněze ministrant s kadidlem. Muž v pluviálu se tvářil omluvně, jako by smrt matky byla jeho vina.

„… vždyť co minulo, bylo časné a nebude pláč ani nářek ani bolest, ale jen pokoj a radost skrze Tvého Syna v Duchu svatém na věky věků. Amen.“

„Amen,“ řekl jsem a pokřižoval se. Zazněl sbor – poslední rozloučení.

„Věřím, že můj Vykupitel je živ a že v den poslední ze země zase vstanu a ve svém těle uvidím Boha, svého Spasitele.“

Rakev zavřeli. Vzal jsem ji vpředu, Otakar Groh vzadu, dva pomocníci po stranách a odnesli jsme ji ven k připravenému hrobu. Byla těžká. Několikrát jsem se v zádech prohnul. Cítil jsem, jak se mi smějí, i když to nikdo nedal navenek znát. To se na pohřbu nedělá. Kdybych si mohl vybrat, nešel bych ani na smuteční oslavu a ihned bych vyrazil pryč.

Kněz přešel kolem mě ke straně hrobu. „Pane Ježíši Kriste, Ty svou přítomností všechno posvěcuješ. Posvětil jsi hrob, ve kterém jsi odpočíval a z kterého jsi slavně vstal. A skrze Tebe jsou svaté i hroby všech věřících, neboť oni zemřeli s Tebou a s Tebou vstanou. A proto Tě prosíme: Ať v tomto domě naše sestra pokojně odpočívá a dočká se chvíle, kdy ji probudíš a v Tvém světle uvidí Boha.“

Hrobníci podvlékli rakev. Pomohl jsem jim, i když se na mě ani nepodívali.

Kněz hovořil dál: „Tělo naší sestry ukládáme do země, neboť člověk je prach a v prach se obrátí. Ale Kristus proměnil všechno: jako první z těch, kdo zemřeli, vstal z mrtvých a vzkřísí také nás a našemu smrtelnému tělu dá podobu svého těla oslaveného. A proto odevzdejme naši sestru Kristu, aby jí dal svůj věčný pokoj a aby ji vzkřísil, až přijde v den poslední. Odpočinutí věčné jí dej, Pane.“

„A světlo věčné ať jí svítí,“ odpověděl jsem s Otakarem a ostatními. Přešli jsme k hrobu a hodili na rakev hrst zeminy.

Pak jsem si s knězem potřásl rukou. Tím obřad skončil. Lidé z vesnice, smutné tváře. Pomodlil jsem se krátkou modlitbu, kterou mě matka naučila, když jsme se jako malí ocitli spolu s Tondou bez otce. Pak ke mně přistoupil Otakar Groh a položil mi ruku na rameno.

„Upřímnou soustrast, Adame.“

„Děkuju, Oto. Že jste tady byl.“

„To se snad sluší a patří. Ale teď pojď, jdeme na hostinu, vzdát tvý mámě hold. Podívej, starej Reichl už se celej třese. Měl Oldřišku moc rád. I tvýho tátu.“

Reichl už se třese jen na pití. A když měl mámu tak moc rád, kde byl v posledních měsících jejího života, aby jí pomohl? Navíc mi jeho synáček dělal ze života peklo. Staří lidé někdy dokážou být tak sentimentální, až jim to zatemní rozum a nevnímají skutečnost.

Na hostinu se mi nechtělo. Nechtěl jsem, aby si mě Reichl mladší zase dobíral. Byla to ale tradice. Tak velká, že mi dokonce všichni kondolovali. I když mi pár stisků ruky málem rozdrtilo prsty.

Nevím, kolikrát jsme se jim omluvili za tátu. Ale asi ne tolikrát, kolikrát bylo třeba. Po tolika letech pořád nemohli zapomenout. Někdy jsem měl pocit, že mě vinili i z toho, že vypadám jako člověk, který přivedl náš statek na buben a umřel, aniž by vrátil jedinou korunu všem, od koho si je napůjčoval. Snad jsem mohl i za to, že ten cizák vůbec přišel mezi nás.

Kývl jsem na Otakara a společně jsme se odebrali do jeho hospody.

Hostina vypadala, jak měla. Spousta piva a kořalky, živá hudba. Za to jsem vděčil Grohovi. On vše připravil. Já se nezmohl na nic. Seděl jsem u stolu a díval se kolem sebe. Ostatní se spolu bavili a tancovali. Groh přinesl pivo.

„Ale ale,“ ozvalo se mi za zády. Mladý Reichl a jeho kamarádi. Reichl si ke mně přisedl a drcnul mi do ramene. „Upřímnou soustrast, Adame,“ řekl, jako by toho opravdu litoval. „S klukama jsme si říkali, že je to fakt blbý. Jako že tvoje máma a tak. A taky jsme si říkali, co budeš asi dělat, že jo, kluci?“

Podíval jsem se na ně. Seděli s rukama zkříženýma na prsou a smáli se.

„No jo, kvůli tomu tvýmu dluhu. Však víš, ne? Dluhu tvýho táty, kterej u nás má. Nikdo to neřekne nahlas, protože už s tím nic neudělaj, ale mně to vadí. Dluhy otce přecházej na syna. Máš holt smůlu.“

„Žádnej dluh u tebe nemám,“ odsekl jsem a díval se před sebe.

Reichl pokrčil rameny. „Neměl bys, pokud by ses vypařil jako tvůj brácha. Ale neudělals to, takže pech. Já svý prachy budu chtít zpátky.“

„Od tebe si táta nepůjčil. Nic ti nedám.“

„Ne?“ praštil Reichl s pivem o stůl a vzal mě pod krkem. „Tak to teda dáš, hošánku, pěkně vysolíš všecko, co dlužíš, jasný? Tady kluci mi říkali, že se s tebou mazlím už dost dlouho, ale že bych to měl skončit. Takže to beru jako začátek nový kapitoly. Vrátíš mi všecko.“

Odstrčil jsem Reichla stranou.

„Řekl jsem, že ti nic nedám!“

Vtom po mně skočil a svalil mě na zem. Dal mi několik ran do zubů, než ho Groh odtáhl.

„Groh za tebou nebude stát věčně!“ řval Reichl a otíral si zpocené čelo. „Nechte mě!“ vyškubl se Grohovi z rukou. Potom se otočil, strčil do lidí před sebou a odešel i s kamarády ven.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se mě Otakar a pomohl mi na nohy.

„Ale jo,“ odpověděl jsem a rukávem si utřel krev ze rtů.

„Vykašli se na ně. Jsou pod parou.“

„Když myslíte.“ Posadil jsem se zpátky.

Otakar vypadal znepokojeně. „Adame, nemůžeš si nechat všechno líbit. Musíš se taky jednou postavit sám za sebe. Reichl to říkal správně, nebudu tady věčně.“

„Já to vím,“ řekl jsem a zadíval se na desku stolu. „Jenže kdyby tady byl Tonda, tak by si nic –“

„Tonda tady není a ani nebude. Pokud se o sebe nezačneš starat sám, tak –“

„Nemusíte mi dělat kázání,“ vzdychl jsem. „Vím to.“ Potom jsme mlčeli.

Nikdo už ke mně nepřišel. Ani s kondolencí, ani s ničím jiným.

Když jsem se probudil, slunce bylo vysoko na obloze.

Zívl jsem a protáhl se. Bolela mě hlava. Na zemi pod oknem ležel Otakar Groh v pomačkané košili. Sako měl stočené pod hlavou jako polštář. Převrátil se na bok a zamlaskal. Nejspíš mě v noci doprovodil z oslavy domů.

„Už je ráno?“

„Spíš den.“

„Pane jo,“ řekl a promnul si obličej. Podíval se na lahve vedle sebe a pak na mě.

„No jo,“ řekl jsem. „Taky mě bolí hlava.“

Prohrábl si vlasy a protáhl bolavý krk. Pak se posadil a zády se opřel o zeď pod oknem.

„Takže jo?“ zeptal se. „Odjedeš?“ Přikývl jsem.

„No,“ řekl Groh. „Říkal jsem si, že jsi to nemyslel vážně, když ses o tom v noci rozpovídal.“

„Není důvod, proč bych tu zůstával. Navíc… Tonda se to musí dozvědět. Co se stalo matce. Na dopisy mi neodepisuje. Musím mu to říct. A přesvědčit se, že je v pořádku.“

„Adame…“

„Pak budu moct začít od znova, jinak. Přece mi pomůže, nebo ne?“

Podíval jsem se na Groha. Nevypadal, že by mi věřil.

„Nemusíte mi připomínat, co jste mi večer říkal. Chci pryč. Myslím si, že Tonda mi pomůže. Je to můj starší bratr a to přesně starší bratr dělá. Pomáhá tomu mladšímu.“

„Nevíš, co se s ním stalo.“

„Nevím, ale zjistím to.“

Zavzpomínal jsem na událost z hloubi noci. Co se mi to jen honilo hlavou, když jsem Grohovi řekl, že chci odjet?

V Americe je prý všecko jiné, jak mi Tonda psával v dopisech. Takové, že bych si to ani neuměl představit. Předtím jsem nemohl opustit matku ani náš statek.

Kdo by se o všecko staral? Toho jsem se bál. Teď už ne. Už nežil nikdo, kvůli komu bych měl o vše pečovat. Byl jsem tu jen já, sám za sebe. Alespoň do doby, než najdu Tondu. Natáhl jsem se na postel. Upřeně jsem se zadíval na pavouka, který se spouštěl ze stropu a spřádal svoje sítě, tenké jako nitky.

Přemýšlel jsem. Dokážu to? Všechno, co znám, tady nechat a jet někam, kde jsem nikdy nebyl? Ale Tonda to udělal. Já… musím taky.

Přetočil jsem se na bok a sáhl pod postel pro dřevěnou krabičku. Vytáhl jsem pomačkaný list papíru. Poslední dopis. Z doby před dvěma léty, i s adresou, kde Tondu najdu. A penězi.

„Tam pojedeš?“ zeptal se Groh a kývl směrem k papíru.

„Kam jinam. Bude tam.“

„Je to daleko.“

„On se tam ale dostal.“

Nedíval jsem se na Groha. Bál jsem se, že by se mi i on vysmál, kdyby věděl, že jsem tu čekal tak dlouho. A že se na Tondu pořád spoléhám.

„Vím jen, že musím za ním. Můžu vám nechat dům,“ řekl jsem. „A chlívy. Nic jinýho nemám. Postarejte se o zvířata. Nemůžu čekat. Jinak bych si to mohl rozmyslet.“

„Adame, nemůžu ti dát dost peněz. Ani za dům.“

„To nemusíte. Já… prostě nemusíte. Nechci to řešit. Vím jenom, že musím pryč. Víte, co myslím, že jo? Váš syn přece taky…“

„No jo,“ sklonil hlavu Groh a zadíval se do zdi. „Znám to nutkání. Hlavně…“ vzdychl. „Hlavně si vyber dobrou loď. Nějakou, co se nepotopí.“

„Nebojte se. Zvládnu to,“ řekl jsem a podíval se mu do očí.

Groh zakýval hlavou. „Takže kdy…“

„Co nejdřív. Dnes.“

Groh chtěl něco říct, ale nakonec si to rozmyslel. Jednou už to zažil. Rozmlouvání nemělo význam. Proto se na mě jen podíval a usmál se.

Když odešel, položil jsem si dřevěnou krabičku na klín. Znovu jsem ji otevřel a podíval se na obálku. Byla pomačkaná od častého držení. Zbytek peněz, které nám bratr poslal, než se odmlčel, mě pálil v rukou. Možná jsem to mohl matce říct, ale… ale co? Zůstal bych tu nadosmrti. Nechal bych se tu mlátit za něco, za co jsem nemohl, a už bych se za Tondou nikdy nepodíval. Ani kdyby mi napsal.

Zavřel jsem krabičku a položil ji na postel. Zabalil jsem si do deky své věci, pracovní košili a kalhoty na kšandách, a přepásal je koženými popruhy.

Počkal jsem na večer. Během dne by můj odchod, tak brzy po pohřbu matky, vyvolával nepříjemné otázky.

Jakmile se začalo smrákat, vzal jsem si své věci a přešel ke dveřím. U nich jsem se na chvíli zastavil. Podíval jsem se na kříž na zdi, pomodlil se za matku a v duchu jí sdělil, že ji mám rád. Potom jsem se vydal na cestu a doufal, že už dům ani nikoho dalšího ze Svojšína nikdy neuvidím.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PODZIM 1920

ČÁST PRVNÍ

PODZIM 1922

ADAM1

PODZIM 1922 – LÉTO 1923

ZIMA 1924