Beate Maxian

Vražda v hotelu Sacher

Originální název: Mord im Hotel Sacher

Vydáno u Wilhelm Goldmann Verlag, München, 2019

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2019 by Wilhelm Goldmann Verlag, a division of  Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany.

Original title: Mord im Hotel Sacher. Der neunte Fall für Sarah Pauli. Ein Wien-Krimi by Beate Maxian

Copyright © Map of Vienna: FinePic®, München

Translation © Eva Osinová, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9580-7 (epub)

ISBN 978-80-243-9581-4 (mobi)

Z jednoho a téhož květu získává včela med a vosa jed.

Italské přísloví

Pátek 13. dubna

1

Iris bušilo srdce na poplach. Nervózně si pohrávala s přívěskem na krku. Stála na dlouhé chodbě před Mramorovým sálem v hotelu Sacher a vyčkávala. Díky tmavozeleným šatům ji před zelenou stěnou nebylo téměř vidět. Pozornost odváděly také kamenné sochy v životní velikosti. V sále u slavnostně prostřených stolů s bílými ubrusy seděli elegantně oblečení lidé, popíjeli šampaňské, víno a pivo a vzrušeně konverzovali. Číšníci v elegantních oblecích servírovali lahůdky na značkovém porcelánu Sacher. Hosté se smáli, povídali si a viditelně si vychutnávali každičký okamžik. Zkrátka jedno velké divadelní představení. Houslový kvartet, který byl mimo její zorné pole, hrál právě nějaký svižný kousek. Iris ho neznala. Vážná hudba nebyla zrovna její parketa, ale věděla určitě, že je to buď Strauss, Mozart nebo Lehár, protože díla těchto skladatelů se při příležitostech, jako byla ta dnešní, hrála poměrně často. Pohledem klouzala po dobře naladěných hostech. Stát tady byla chyba, ale jinak to nešlo. Najednou ulpěla pohledem na jednom z přítomných.

Ty zatracenej hajzle, zavrčela v duchu. Tak drsně se o něm ještě nikdy nevyjádřila. Ani v myšlenkách. Nechápavě sledovala, co se jí odehrávalo přímo před očima, přestože s tím v podstatě počítala. Jednou. Později. Třeba za půl roku, ale rozhodně ne takhle brzo. Nevěřícně zírala na pár stojící pod zářícím lustrem. Byli přibližně čtyři metry od ní, měli oči jen pro sebe a okolní svět pro ně přestal existovat. Bývalý přítel jí tady přímo před očima flirtoval s nějakou oplácanou blondýnou jako čerstvě zabouchnutý středoškolák. Odkdy si Max potrpí na kurvy? Kromě toho jí připadalo, že ta ženská zvolila naprosto nevhodné šperky. Vypadala jako jedna z těch zbohatlických paniček z amerických seriálů, navíc byla doslova napěchovaná v příliš upnutých pouzdrových šatech šeříkové barvy, které jí vůbec nešly ke světlé pleti. A prsa mu rvala pod nos jako pomeranče v akci. Jak jen může být někdo tak ubohý? Tak ty stoprocentně nebudou pravé, pomyslela si Iris.

S Maxem se rozešla teprve před třemi týdny. A ten ubožák měl vážně tu drzost si vyrazit s jinou a tokat tady jako zamilovaný tetřev hlušec. Dobře, uznává, rozešli se spontánně a na její popud. Ale právě proto, že mu rozchod zlomil srdce, by se měl užírat kvůli ní, Iris.

Ten den stáli po práci u stánku s klobáskami vedle Albertiny. U toho, kterému se říká taky Kleiner Sacher a má na střeše toho Dürerova zeleného zajíce. Když se podruhé zakousla do výborné klobásy, navrhla mu, aby se rozešli. Prostě jen tak mimochodem, jako by mu oznamovala, že si chce ještě na chvíli skočit do fitka. Maxovi v tu ránu zaskočilo sousto v krku.

„O čem to mluvíš?“ zeptal se jí.

„O tom, že bychom se měli rozejít. Prostě nám to neklape.“

„Ale vždyť nám to neklapalo nikdy,“ utrousil, pokrčil rameny a jízlivě se usmál. „O to lepší je to v posteli.“

„Už nechci.“

Nejprve ji nebral vážně. Dokonce se zasmál, jako by mu řekla nějaký povedený vtip. A tak to zopakovala podruhé, potřetí. Nakonec si Max otřel mastné prsty do ubrousku a chytl ji pevně za zápěstí. „Co má znamenat to tvoje, že už nechceš?“

„Prostě to není ono,“ vysvětlovala a snažila se nevnímat palčivou bolest v zápěstí.

„Ale takhle to prostě nejde, Iris. Rozuměla jsi mi? Nemůžeš to zkrátka jen tak utnout, jako by se nechumelilo.“

„A proč ne?“

„Máš snad někoho? Kdo je to?“ pokračoval možná zbytečně nahlas. Zlostí celý zrudl v obličeji. Zareagoval prudčeji, než očekávala. Lidé okolo zbystřili. Dva muži se chystali přispěchat na pomoc, bude-li to zapotřebí.

„Nikoho nemám,“ zašeptala.

„Ne abych tě s někým načapal,“ pohrozil jí a ona zarytě mlčela.

„Co mám udělat, abys zůstala?“ zeptal se nakonec se slzami v očích.

„Nic.“ Vymanila zápěstí z pevného sevření. Oba muži se uklidnili a věnovali se opět partnerkám a uzeninám. Poznala vídeňské párky a klobásy Käsekrainer.

„Tak si šukej, koho chceš,“ odfrknul. „Však ty zase přilezeš, na to můžeš vzít jed. Jenže budeš mít po ptákách, protože já už tě zpátky nevezmu, to ti přísahám.“

Zakroutila hlavou a nechala tam Maxe stát. Proč si chlapi vždycky myslí, že za rozchodem musí být jiný muž? Pak celé dny nejprve žadonil, aby zůstala. Prosby nakonec ustaly a přešly v zlomyslné vyhrožování. Všechno to bylo jen divadýlko, pomyslela si, protože mu to jeho zlomené srdce moc dlouho nevydrželo. Jinak by se teď na jarním plese v Sacheru nepromenádoval s jinou. Má jít za ním a ztropit mu scénu? On by to určitě udělal, kdyby to bylo naopak. Max se choval majetnicky, občas byl dokonce vznětlivý. V posledních letech si vážně připadala, jako by byla spíš jeho majetkem než partnerkou. Blondýna zaklonila hlavu a zasmála se. Přehnaně nahlas a pronikavě. Vážně to máš zapotřebí? On rozhodně není tak legrační, jak předstíráš, pomyslela si Iris hořce a na chvíli si vzpomněla na staré dobré časy s Maxem.

„Chcete-li ve Vídni na chvíli zastavit čas, musíte k Sacherovi,“ šeptal jí Max ještě před půl rokem v ložnici něžně do ucha a otevřel láhev vlašského ryzlinku Original Sacher Cuvée.

Jenže čas běžel dál i u Sachera, akorát tady měl zkrátka hezké dárkové balení, skrýval se ve spletitých chodbách, impozantních nástěnných malbách a elegantních prostorech, které připomínaly vilu z devatenáctého století. Do Sachera ji Max nevyvedl nikdy, ačkoli měla tuhle budovu ráda. O to rychleji sem přivlekl svou novou známost. A přitom ta ženská vážně nebyla jeho typ. Max měl rád sportovní ženy, jako byla ona. S trénovanou postavou a nedbalým stylem. Kdyby na sobě nemusela mít jednoduché šaty a lodičky jako teď, pak by si určitě oblékla džínsy a boty na nízkém podpatku. A blondýna, kterou zrovna něžně hladil po tváři, byla pravý opak. Nejenom že se smála příliš nahlas, ale navíc se chovala jako malá holka, házela po něm nevinné pohledy, a když s ním mluvila, natáčela si na prst pramínek vlasů. A on jí teď políbil bříška prstů. Iris se chtělo zvracet. Bylo až s podivem, že se venku ještě nespustila bouřka – při takové přetvářce v úctyhodném Mramorovém sále. Iris se při téhle zlomyslné myšlence pousmála. Aspoň že Maxovi před několika dny uštědřila další ránu.

A teď by na něj měla přestat civět a měla by vypadnout, než bude příliš pozdě.

2

Ze žlutých a bílých květinových ikeban ve světlých podlahových vázách se do Mramorového sálu linula něžná jarní vůně. Ze základního béžovo šedého tónu mramorového obkladu na stěnách sem tam vystupovaly červené plošky. Zrcadlová oddělovací příčka byla v tuto chvíli odhrnutá, díky čemuž se využil veškerý prostor obřího sálu. Na bíle prostřených stolech plápolaly svíčky v baňatých skleničkách, tlumené světlo přispívalo k příjemné atmosféře. V sále vládla uvolněná nálada. Dnes večer toužili všichni jen po jediném: vychutnávat si život, vdechovat ho plnými doušky a na chvíli ho zadržet.

Sarah připadalo, že je to až trochu kýčovité, když přemýšlela o tom, proč má pocit, že na celé scenerii není něco v pořádku. A rozhodně to nebylo tím, že byl pátek třináctého.

Od chvíle, kdy začala pracovat pro rubriku Panorama ve Vídeňském poslovi a nepsala už jen sloupky o pověrách a mystických stránkách Vídně, vnímala okolí také podle toho, zda nabízí společensky relevantní témata, anebo ne. Čtenáře Vídeňského posla zajímalo samozřejmě spíše to, kteří prominenti se letos ukázali na jarním plese v hotelu Sacher, než samotná skutečnost, že se tady vůbec nějaký ples konal. Sarah neměla tyhle snobské akce v podstatě příliš v lásce, jenže tohle bylo něco jiného. Jarní ples byl elegantní, vydařený a prokazoval čest dávno zesnulé Anně Sacherové, ctěné ředitelce hotelu. Houslový kvartet, usazený v Schönbrunnské lóži před salonem Metternich, hrál vkusné kousky, které bylo dobře slyšet i v sousedním salonu Mayerling a také v Mramorovém sále. V tuto chvíli byl kvartet v polovině Vídeňského svatebního valčíku od Johanna Strausse mladšího.

„To je skutečné požehnání, že se v hotelu Sacher zase pořádají plesy, nemám pravdu, pane magistře Grubere?“ Vedle jejich stolu se zastavil postarší muž a pozdravil přítomné hosty ženského pohlaví. Po stylovém „ruku líbám, dámy“ následoval náznak polibku. Nejprve přišla na řadu Sarah a po ní Gabi. Zkrátka stará škola.

„Máte pravdu, pane dvorní rado,“ přitakal David s úsměvem a představil muže jako svého bývalého univerzitního profesora.

„Člověk by rád zavzpomínal, kdyby mohl na vlastní kůži zažít dobu, kdy ještě žila Anna Sacherová,“ pronesl dvorní rada s lišáckým úsměvem na rtech. „Přeji vám všem příjemný večer. Poklona, dámy,“ rozloučil se galantně a úklonu opět jen naznačil.

Sarah se usmála a věnovala se opět ženě u vchodu, která přitahovala její pozornost už od prvních taktů valčíku. Žena si neustále pohrávala s přívěskem na řetízku. Bohužel stála příliš daleko, takže se nedalo poznat, o jaký konkrétní šperk se jednalo. Mimoto si ho zakrývala rukou. Sarah si všimla, že má zlatý prstýnek. Nešlo však o snubní prsten, byl to spíše takový, jaký člověk dostává k narozeninám.

Sarah spustila z neznámé ženy zrak. V hotelu Sacher byla přece soukromě, nikoli pracovně, navíc opravdu byla šťastná, protože všichni, kdo byli jejímu srdci nejbližší, teď seděli společně u jednoho stolu. Chytla Davida za ruku a naklonila se k němu.

„Dneska jsi vážně k sežrání, zlato,“ zašeptala mu do ucha. Měl na sobě bílou košili a tmavomodrý oblek značky Ermenegildo Zegna. Padl mu jako ulitý.

David na ni pohlédl svýma tmavýma očima. „Ani tobě se nedá odolat, krásko. Už teď se těším, až tě svléknu z těch nádherných šatů,“ zašvitořil.

„Nemáte nějaký byt sami pro sebe?“ ptal se Chris s předstíraným pobouřením.

„Závidíš? Nebo v tobě vře neapolská krev, když vidíš, jak tvá sestra flirtuje s mužem?“ opáčila Gabi provokativně a předstírala italský přízvuk.

„Buď rád, že jsem tě vzala s sebou, bráško, a chovej se, jak se na budoucího lékaře sluší a patří,“ ušklíbla se Sarah. Pro Davida a Gabi nebylproblém si dnes večer vzít volno.

David bylvydavatelem Vídeňského posla, tudíž zároveň Sařiným nadřízeným, Gabi, kterou Sarah už sedm let považovala za svou nejlepší kamarádku, pro něj pracovala jako sekretářka. Gabin přítel, Sařin bratr Chris, si právě odkrucoval poslední dva měsíce praxe ve Všeobecné nemocnici města Vídně, největším zdravotnickém zařízení ve městě. Nadřízení mladému studentovi medicíny s oblibou podstrkovali víkendové služby, ale tentokrát to vyšlo: všichni měli volno.

„Mám strašně velkou radost, že jsme tady spolu,“ pronesla Sarah spokojeně a nevědomky zašmátrala po řetízku s červeným přívěskem ve tvaru zubu. Ladil k přiléhavým šatům červené barvy, které jí sahaly do půli lýtek, a jeho odstín dokonale kontrastoval stmavými polodlouhými vlasy.

„Ty prostě nemůžeš vyjít z domu bez té své ochrany před uřknutím,“ utahoval si z ní bratr a přiťukl si s její sklenkou vína Cabernet Sauvignon.

„Rodinná diagnóza,“ odpálkovala ho pobaveně, pustila přívěsek a napila se vína. Její babička byla zarytá Neapolanka, pověrčivá až do morku kostí. Sarah některé její praktiky podvědomě převzala. Projevilo se to ještě výrazněji ve chvíli, kdy začala psát do Vídeňského posla sloupky na téma pověry. Naopak Chris žádné vlastnosti po své nonně nezdědil, zato měl jižanský vzhled, z čehož se všem ženám v jeho blízkosti pokaždé roztřásla kolena. Této okolnosti dokázal bratr vždy náležitě využít. Před čtyřmi a půl lety se konečně vážně zamiloval do Gabi. Od té doby se choval počestně. K Sařině radosti. Jména dívek, které mu prošly rukama, si v té rychlosti ani nedokázala zapamatovat. Dnes večer měl Chris tmavý oblek značky Strellsson a sněhově bílou košili. Vypadal jako zosobněný jižanský svůdce.

„Kromě toho je dneska pátek třináctého,“ zdůraznila Sarah tajuplně.

„Proč je vlastně třináctka nešťastné číslo?“ chtěl vědět David.

„Na to existuje spousta vysvětlení. Podle jednoho je třináctka synonymem ďábla. Při Poslední večeři sedělo s Ježíšem u stolu dvanáct apoštolů a třináctý byl Jidáš, který Ježíše zradil. A v tarotu je třináctka kartou smrti, zatímco v numerologii zase představuje obrat a zlom. Mimochodem, v Itálii je nešťastným číslem sedmnáctka.“

„A z jakého důvodu?“ zajímalo Gabi.

„Existuje teorie, že to má svůj původ v jednom náhrobním nápisu, který se často používal v antice a ve středověku. V těchto dobách stávala na náhrobcích písmena VIXI. Latinské vixi se překládá jako žil jsem. Jenže to vlastně znamená, že už jsem mrtvý. A když se přehodí pořadí písmen, dostanete římskou číslici XVII, takže sedmnáct.“

„A proč pátek?“ naléhala Gabi. Měla na sobě bílé šaty rovného střihu ke kolenům, světlé kadeře si vyčesala do nedbalého drdolu. Pro Gabi to byl netypický účes, ale šel jí k obličeji.

Sarah pokrčila rameny. „Vyhledej si to.“ Začala vypočítávat různé teorie na prstech. „V pátek třináctého ukřižovali Ježíše. Podle jedné legendy byl právě v pátek upálen na hranici velmistr templářského řádu. Na základě časového posunu je krach na newyorské burze v roce 1929 připisován pátku, ačkoli začal už ve čtvrtek. Na druhou stranu…“ Pobaveně otočila ruce dlaněmi nahoru.

„…čtvrtek, německy Donnerstag, je připisován Thórovi, respektive Donarovi, bohu hromu a deště. Takže v tomhle ohledu je pátek lepší, ještě by mohlo pršet. Podle mě je fantastické, že se pořádá jarní ples v tak mystický den.“ Intuitivně ji opět upoutala žena u vchodu. Neznámá kráska sledovala se zkamenělým výrazem ve tváři muže v bílé košili s rozepnutým límečkem a v tmavomodrém saku. Sarah zaregistrovala světlé, vlnité, krátce střižené vlasy, třídenní vous a špičatou bradu. Odhadovala, že oba dva mohou být čerství třicátníci. Muž právě sváděl blondýnu v upnutých pouzdrových šatech šeříkové barvy, která se celý večer nápadně hlasitě smála. Ten chlap musel být neuvěřitelně vtipný. Ti dva seděli u stolu jen několik metrů od vchodu a vypadali, jako by dočista zapomněli na okolní svět. Na Sarah působili téměř zamilovaně.

„Děje se něco?“ vyzvídala Gabi. „Pořád se totiž díváš ke dveřím.“

Sarah se k ní pomalu obrátila. „Vidíte tu ženu, která stojí u vchodu? Tu v těch tmavozelených šatech a lodičkách, očividně jsou dost nepohodlné, protože neustále propíná kolena, aby ulevila chodidlům. Chová se prostě divně.“ Znovu pohlédla směrem k ženě a ostatní její pohled následovali. „Vidíte, jak si pohrává s řetízkem? Takhle nervózní je už docela dlouho.“

„Vůbec jsem si jí nevšiml,“ utrousil Chris. „Co všechno ty nevidíš.“

David svraštil čelo. „Připadá ti to divné? Vždyť ty sama si dost často hraješ s řetízkem.“

„No právě. Ale dělám to jen tehdy, když jsem nervózní nebo podrážděná. Přemýšlím, co ji může tak štvát.“

„Dneska jsi tady soukromě,“ připomněl jí David obezřetně. „Nikdo po tobě zprávu do dalšího vydání nechce. To je Connyina práce.“

„Já vím, já vím,“ chlácholila ho Sarah a kývla na Conny Soeovou, reportérku, která měla na starosti rubriku Prominenti. Ta opětovala pozdrav a pokračovala u vedlejšího stolu v rozhovoru se třemi známými a populárními herci. Smaragdově zelené šaty po lýtka jí dokonale ladily k vyčesaným vlnitým vlasům měděně červené barvy a velkým zlatým kruhům v uších. Simon, fotograf Vídeňského posla, mezitím pořizoval snímky. Sarah věděla, že herci natáčeli film o životě Anny Sacherové. Bylo jisté, že Simonův snímek se pozítří objeví na Connyině stránce o životě horních deseti tisíc. Bylo to podruhé, co Sarah viděla Simona v saku a košili, ne ve skejťáckém ohozu. Podle řeči těla usuzovala, že si nepřál nic jiného, než být ve své maličké kanceláři ve společnosti fůry počítačů.

„Moje sestra si zkrátka nemůže pomoct,“ mínil Chris.

„Neustále je v pracovním nasazení a pořád hledá nějaké story. Narazil sis nepolepšitelnou workoholičku, švagře,“ vtipkoval. Pak zamrkal a dodal: „Což byl od vydavatele Vídeňského posla velmi chytrý tah, to musím uznat.“

„Myslím, že mu přece jenom nedovolíme, aby se k nám nastěhoval, co myslíš, lásko?“ smála se Sarah.

David koupil dům ve čtvrti Cottage v osmnáctém vídeňském obvodu, ve kterém se nacházel i jeho byt, a nechal ho částečně zrenovovat a celý vymalovat. Již brzy se do domu všichni nastěhují. Sarah bude muset navždy opustit svůj milovaný byteček na Yppenplatzu s tržnicí Brunnenmarkt. Úplně příjemně jí při této představě nebylo, i když přestěhovat se přece znamenalo, že začne s Davidem žít. Jenže obytný blok v téhle části Ottakringu jí tak nějak přirostl k srdci. Gabi a Chris se nastěhují nad ně do prvního patra. Bez bratra by pro ni bylo stěhování ještě těžší. Od smrti rodičů bydlel s ní. Tehdy mu bylo teprve sedmnáct a brzy měl dokončit školu.

Přímo naproti jejímu budoucímu domovu se nacházel Türkenschanzpark s různými památníky, jezírky, fontánkami a potůčky a také v jiných ohledech byl osmnáctý obvod na rozdíl od sedmnáctého, ve kterém teď bydlela, spíše klidný. Kromě toho se to v malé zahrádce v zadním dvoře přítelova domu doslova hemžilo ptáčky. Marie, Sařina černá poloangorská kočka, z nich byla přímo u vytržení, když ji Sarah jednou vzala s sebou do Davidova bytu.

Sarah se rozhlížela v prostoru a podívala se na zamilovaný pár u stolu právě ve chvíli, kdy se muž na kratičký okamžik rozhlédl po místnosti. Vypadal spokojeně a zamilovaně. Než spatřil ženu u vchodu. Krátce se zarazil. Vypadalo to, jako by si ujasňoval, co vlastně vidí. Řekl něco své partnerce, vstal a zamířil k ženě. Kráčel ztěžka, jako by mu zdřevěněly nohy, a rozhodně se netvářil radostně. Tohle nevypadalo na příjemnou nevázanou konverzaci, ale spíše na pořádnou hádku. Že by sem přišel s milenkou a překvapila ho manželka? Stanou se teď svědky pořádné scény?

Žena ve dveřích se rychle otočila a dala se na úprk. Muž zrychlil krok. Sarah se podívala na své přátele, kteří se zájmem probírali téma renovace domu. David právě Gabi a Chrisovi vysvětloval, jaké opravy jsou ještě nutné, navíc bylo potřeba vymalovat. Nikdo z nich se nezajímal o to, co sledovala Sarah.

„Omluvte mě.“ Sarah vstala a následovala oba neznámé lidi. Nemohla si pomoct, musela prostě poslechnout vlastní instinkt. Byla však příliš pomalá. Když vyšla na chodbu, nebylo už po nich ani památky. Zamířila do prostorné lobby s červeným osvětlením. Tam je našla. Stáli nedaleko otevřeného průchodu, kterým se šlo k mírně zastrčené recepci a také na toalety. Na zdech visel bezpočet zarámovaných fotografií prominentních hostí, některé byly i podepsané. Snímky jako by umožňovaly nahlédnout do soukromých životů z dob dávno minulých. Zvěčněna zde nebyla jen Anna Sacherová, ale také její milovaní psi. Francouzští buldočci, láskyplně přezdívaní Sacher-Bully.

Sarah okamžitě poznala, že muž ani žena si fotografií nevšímají. V řeči jejich těl se odrážela směsice zklamání, zoufalství a nepřátelství. Ale také zvláštní přitažlivost.

Blížila se k nim, předstírala, že si prohlíží staré snímky hotelu Sacher na zástěně s fotografiemi, která stála v lobby kousek od otevřeného průchodu.

Muž a žena se stáhli mírně do ústraní.

Sarah nerozuměla, co si ztlumenými hlasy říkají. Ale věděla, že vzájemné sympatie vypadají jinak. Žena zaťala ruce v pěst a byla bledá vzteky. Muž ji chytl za paži a pevně sevřel. Žena mu něco sykla do ucha. Oči jí bojechtivě plály, pak ho vší silou kopla do holeně. Muž potlačil výkřik, ale na chvíli ji pustil. V tu chvíli si jí žena všimla.

Novinářka se na ni usmála a krátce pohlédla na přívěsek na řetízku. Baumkuchen. Vrstvený dort. „Nepotřebujete pomoc?“

Žena prudce zakroutila hlavou a vrhla na ni pohled, který říkal: Dej si odchod, holka, jinak taky schytáš jednu do píšťaly.

Sarah se kolem nich s nejistým úsměvem na rtech protáhla a zahnula na dámské toalety. Naštěstí tam nikdo nebyl. Přitiskla ucho ke dveřím a napjatě naslouchala, avšak zvenčí nepronikl na tichou toaletu z tmavého mramoru ani hlásek.

Když opět vyšla, muž a žena byli pryč. Zahnula doleva a zamířila do foyer, které se oficiálně jmenovalo Rendezvous. Tady taky nebyla ani noha. Předstírala, že se zajímá o obrazy Wilhelma Gauseho na stěnách, poněvadž bylo ještě možné, že ti dva zamířili po schodech nahoru do Salonu Marie Terezie, stojí teď za dveřmi a každou chvíli přijdou. Žádné hlasy však neslyšela. Že by se muž mezitím vrátil ke svému ženskému doprovodu u stolu? Nebo odešli společně z hotelu? Sarah se zklamaně vydala nazpět.

3

Vztekle ji vlekl po schodech nahoru a volnou rukou stiskl kliku do Salonu Marie Terezie. Iris překvapilo, že dveře nejsou zamčené.

Max ji mlčky vstrčil dovnitř. Stoly nebyly prostřené, židle stály stranou. Max nohou přibouchl dveře a přitiskl Iris ke zdi. „Všechno pokazíš,“ sykl.

Jejich postavy se odrážely na protější stěně v zrcadle se zlatým rámem.

„A co jako? Snad ne to tvoje cukrování s nějakou fuchtlí?“ odfrkla pohrdavě a snažila se vymanit z jeho sevření.

„Kdybys mi nedala kopačky, byl bych tady dneska s tebou. Moc dobře to víš. Všechno je to tvoje vina.“

Taková ubohá výmluva. Cítila jeho dech na kůži. Intuice jí říkala, že nemá na jeho výčitky reagovat. Stejně by to k ničemu nebylo.

„Tvoje nová přítelkyně je nejenom hotová módní katastrofa, ale taky celkový estetický problém,“ vyhrkla, protože chtěla ublížit nejenom jemu, ale taky té jeho Miss Piggy v Mramorovém sále a vůbec celému světu.

„Do toho už ti nic není.“

„Přesně tak.“

Najednou se mezi nimi rozhostila tísnivá blízkost. Intimita, která vše ostatní odsouvala do pozadí. Max povolil sevření, nakonec jí levou ruku pustil docela a něžně jí přejel ukazovákem po přívěsku. Všimla si, že v něm dotek vyvolal hezké vzpomínky a že by ji nejraději políbil. Avšak jeho pohled prozrazoval, že mu v tom brání vztek a opatrnost.

„Co tady vůbec děláš?“ zeptal se normálním hlasem.

„Tohle je svobodná země.“ Vytrhla mu i druhou ruku a rychle odvrátila pohled, aby neviděl slzy. Ještě pořád ho milovala. Věděli to oba. Avšak pro ně už společná budoucnost neexistovala. Mírné tepání ve spáncích jí oznamovalo, že se blíží migréna. Najednou se cítila hrozně unaveně, tohle setkání byla chyba. Semkla rty a snažila se potlačit slzy. Za nic na světě se před ním nerozbrečí. Najednou se jí vrátila rozhodnost. A s ní i vztek, protože on tu má rande s jinou. Však ona mu ještě ukáže, že to zvládne i bez něj. Iris Reuterovou nikdo a nic nezastaví. Zničí ho. Ano, zničí. Nebo se alespoň stane jeho budoucí konkurencí. Věnovala mu poslední mrazivý pohled, pak se vyřítila ke dveřím a vztekle vyběhla ze salonu. Musí co nejrychleji odsud. Pryč od něj. Běžela po schodech dolů. Šel za ní, cítila to.

„Iris,“ sykl.

Rychle rozrazila dveře na toaletu. „Debil jeden.“ Vší silou bouchla rukou do mramorového umyvadla. Cítila, jak jí v hrudním koši tluče srdce. Tělem jí projela palčivá vlna žárlivosti. A přitom se s ním přece rozešla ona. Ruce se jí rozčílením třásly.

„Měla jsem ho radši kopnout do koulí než do píšťaly,“ promluvila k vlastnímu obrazu v zrcadle. Jestlipak na ni čeká za dveřmi? Zavřela oči a pomalu, trpělivě počítala do deseti. Srdeční tep se pomalu uklidňoval. Otevřela oči, otočila se a udělala dva kroky ke kabinkám. V tu chvíli zaregistrovala nějaký zvuk. Že by Max přišel na dámské toalety? Pohyb spíše tušila, než že by ho skutečně viděla. Otočila hlavu. „Co…“

Rána ji zasáhla nečekaně. Nestihla zareagovat.

Když tělo dopadlo na mramorovou podlahu, byla už mrtvá.

4

Stůl neznámého páru byl prázdný. Pouze dvě zpola vypité skleničky mlčky demonstrovaly, že u něj ještě před chvílí někdo seděl. Zmizela i žena v pouzdrových šatech šeříkové barvy.

Sarah se právě posadila na židli, když číšník přinesl čtyři talířky s dortem Sacher, sladkou lahůdkou proslavenou snad po celém světě. David a Chris se stále ještě bavili o pracích v Davidově domě, zato Gabi si okamžitě požitkářsky zasunula vidličku s kouskem dortu do pusy.

„Věděla jsi, že meruňka symbolizovala ve starověké Číně touhu po dítěti?“ zeptala se jí Sarah, protože tenhle nejznámější vídeňský dort se podle tradice plní meruňkovou marmeládou.

Gabi polkla a samým blahem se jí rozšířily nosní dírky.

„Nemůžeš aspoň jednou vnímat věci prostě jen takové, jaké jsou? Jako bys byla normální člověk?“ odpověděla s úšklebkem.

„Meruňka byla v Evropě považována za afrodiziakum stejně jako čokoláda. Dokonce i Casanova pil čokoládu kvůli stimulaci. A vzhledem k tomu, že můj bráška a ty spolu dneska určitě…“ Sarah se zapitvořila ještě víc.

David se teď usmál taky. Určitě je na půl ucha poslouchal. Chris svraštil čelo a Gabi obrátila oči v sloup. „Kde vlastně celou dobu vězíš?“

„Viděla jsem ty dva jít na záchod. Docela dost se hádali.“

„Koho máš na mysli?“

„No přece tu ženskou a toho chlapa, o kterých jsme se bavili předtím.“

Gabi na ni vrhla tázavý pohled. Očividně na neznámý pár už dávno zapomněla. „Aha, myslíš tu s řetízkem?“ vzpomněla si nakonec. „A jakého chlapa?“

„To není důležité. Dejme si radši Sacher. Dort.“ Vyzývavě zamrkala na Davida a na bratra.

V tu chvíli zpozorovala, že se vrátila žena v šeříkových pouzdrových šatech. Nervózně se rozhlédla, sedla si ke stolu a dopila sklenici vína před sebou. Co se mohlo stát? Náhle se objevil i muž. Byl rudý vzteky. Měl na sobě tmavý svrchník, přes ruku přehozený béžový nepromokavý plášť a vyměnil si se ženou několik slov. Sarah poznala, že má naspěch. Blondýna vstala, muž jí pomohl do pláště a za chvíli oba zmizeli. Domnělé drama se podle všeho vyřešilo, nebo zkrátka vypukne jindy či jinde. Sarah se rozhodla, že si bude vychutnávat volný večer.

„Nedáme si po dortu ještě skleničku sektu Sacher vedle v Modrém baru?“ navrhla a podívala se na hodinky. Bylo půl deváté.

Hudba hrála čím dál tišeji a nakonec ustala docela. V tu chvíli narušil Sařin povznášející pocit táhlý, pronikavý, ostrý výkřik. Varovný jekot podobný siréně.

Sarah vystrašeně vyskočila.

„Co to bylo?“ zeptal se Chris stejně vyděšeně. Znovu se ozval výkřik, pronikal až do morku kostí.

Gabi se stejně jako většina přítomných překvapeně rozhlížela po místnosti. Nikdo se ani nehnul, vypadalo to, jako by všichni vytřeštili strachy zrak a zadrželi dech. I číšníci jako by zkameněli. Uběhlo jen několik vteřin, ale jako by to byla celá věčnost. Hostům začalo postupně docházet, že se něco muselo stát, a místnost se opět probouzela k životu. Číšníci se vytratili. Spustila hudba. Muzikanti, kteří stáli za rohem, podle všeho nic netušili. Lidé v sále hovořili čím dál hlasitěji, snažili se melodii překřičet. Sálem se ozývaly otázky. Nálada se změnila. Lidé energicky odsouvali židle. Někdo shodil vázu, voda se vylila na mramorovou podlahu.

V tu chvíli už se Sarah a Chris vyřítili ze sálu a běželi po chodbě do lobby. Sarah hnala kupředu předtucha. Žena s přívěskem potřebuje pomoc. Chrise zase poháněl pocit lékařské zodpovědnosti.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Pátek 13. dubna

1

2

3

4

Sobota 14. dubna

Pondělí 16. dubna

Úterý 17. dubna

Středa 18. dubna

Čtvrtek 19. dubna

Pátek 20. dubna

Pátek 27. dubna