Where the Crawdads Sing

Všechna práva vyhrazena.

Toto vydání vychází ve spolupráci s G.P. Putnam´s Son,

imprintem Penguin Publishing Group, divizí Penguin Random House LLC.

Copyright © Delia Owens, 2018

Map © Meighan Cavanaugh

Translation © Jana Hlávková, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-790-9

ČÁST PRVNÍ

Bažina

Prolog

1969

Bažina není močál. Bažina je místo prosycené světlem, kde tráva prorůstá vodou a voda se vlévá do oblohy. Líné klikatící se řeky unášejí sluneční kotouč až do moře a dlouhonozí ptáci, kteří jako by vůbec nebyli pro let stvoření, se s nečekanou ladností zvedají ze země vstříc křiku tisíce sněžných hus.

A hlouběji v bažině už skutečný močál místy přelézá v rašeliniště skrývající se v chladných lesích. Vody močálu jsou nehybné a temné, jejich blátivý chřtán pohltil všechno světlo. Dokonce i noční zvířata tady vylézají ve dne. Čas od času je tu slyšet nějaký zvuk, ale ve srovnání s bažinou je močál tichý. Tlení je buněčný proces. Život se rozkládá a páchne a obrací se v hnilobnou prsť. Čpící bahniště, kde smrt plodí život.

Třicátého října 1969 ráno leželo v močálu tělo Chase Andrewse. Močál by mrtvolu přirozeně vstřebal. V tichosti. Nadobro by ji skryl. Močál ví o smrti všechno, ví, že smrt nemusí být vždy tragédie. Ví, že smrt není hřích. Jenže toho dne ráno se dva kluci z vesnice vydali na kolech ke staré požární hlásce a ze třetí serpentiny si všimli modré džínové bundy.

1. Máma

1952

Ráno se chvělo srpnovým žárem a vlhký dech bažiny rozvěsil po

dubech a borovicích mlžné závoje. Palmový hájek halilo neobvyklé ticho protnuté jen tlumeným plesknutím křídel volavky, která se pomalu odrazila od vodní hladiny. Pak Kya slyšela bouchnutí síťových dveří. Bylo jí tehdy pouhých šest let. Stála v kuchyni na stoličce a drhla z hrnce zbytky kukuřičné kaše. Zarazila se a hrnec ponořila do lavoru s vyčpělou mýdlovou pěnou. Kdo to asi byl? Určitě ne maminka, ta nikdy dveřmi nebouchá.

Když ale Kya vyběhla na verandu, viděla, že její máma odchází po pískem vysypané pěšince. Dlouhá hnědá skládaná sukně se jí vlnila kolem kotníků a odhalovala boty na vysokých podpatcích. Byly z umělé krokodýlí kůže, měly širokou špičku a máma si je brala vždycky, když šla mezi lidi. Kya na ni chtěla zavolat, ale věděla, že když probudí tátu, bude zle, a tak jen otevřela dveře a zůstala stát na schodech z prken a cihel. Odtud viděla, že máma nese modrý cestovní kufřík. Jako každé důvěřivé mládě i Kya si byla většinou jistá, že se máma vrátí a že přinese maso v promaštěném hnědém papíře nebo kuře s bezvládnou houpající se hlavou. Jenže máma ještě nikdy neodešla v krokodýlích botách a s kufrem v ruce.

Tam, kde se pěšinka napojovala na větší cestu, se maminka pokaždé ohlédla, zvedla ruku a zamávala. Pak už zmizela na stezce, která se proplétala skrz les a blata, obcházela laguny s orobincem a nakonec, když to hladina vody dovolila, došla až do města. Jenže dneska se máma nezastavila. Dneska se chovala nezvykle. V průhledech mezi stromy se ještě tu a tam mihla její vysoká postava, ale nakonec už listovím probleskoval jen bílý šátek. Kya vyrazila na místo, odkud měla na cestu lepší výhled. Máma se určitě ještě otočí a zamává. Ale když tam doběhla, modrá barva kufru, která v lese působila naprosto nepatřičně, právě zmizela. Na Kyu dopadla tíseň hutná jako černý jíl a srdce se jí sevřelo. Vrátila se čekat na schody.

Kya byla nejmladší z pěti dětí. Její sourozenci byli o dost starší, i když později si už nedokázala vzpomenout, kolik jim vlastně bylo. Žili s mámou a s tátou jako králíci v kotci, nacpaní v hrubě otesané chatrči, jejíž veranda zakrytá sítěmi proti hmyzu seděla pod duby a pořád zírala. S očima dokořán.

Z domu vyšel Jodie, Kyin bratr, a postavil se za ni. Ačkoli byl o sedm let starší, byl jí věkem nejblíž a měl stejně tmavé oči a černé vlasy jako ona. Naučil ji, jak zpívají ptáci, jak se jmenují hvězdy a jak navigovat loď mezi trsy mařice.

„Máma se vrátí,“ řekl.

„To nevim. Vodešla v těch krokodýlovejch botech.“

„Žádná máma nevopustí svý děti. Prostě to nedokáže.“

„Vyprávěls mi, jak liška vopustila svý děti.“

„No jo, jenomže ta liška měla roztrženou celou nohu. Ta kdyby chtěla nakrmit sebe i svý liščata, tak by chcípla hlady. Eště, že je nechala. Nejdřív se vyzdravila a teprv potom měla další, který mohla líp vobstarat. Naše máma neumírá hlady, vrátí se.“ Jodie si však nebyl ani zdaleka tak jistý, jak vypadal. Říkal to jen kvůli Kye.

Kya měla tak stažené hrdlo, že jen zašeptala: „Jenomže máma si vzala ten modrej kufr, jako kdyby šla někam daleko.“

Z CHATRČE BYL výhled na sabalové palmy táhnoucí se přes písečné plochy kolem náhrdelníku zelených lagun až k bažinám v dálce. Míle zelené trávy se stébly tak pevnými, že rostly i ve slané vodě, a sem tam jen stromy ohnuté po směru větru. Ze zbylých tří stran obklopoval chatrč dubový les, v němž se skrývala nejbližší laguna, tak překypující životem, že její hladina neustále bublala. Mezi stromy se nesl od moře slaný vzduch a křik racků.

Obsazování území se od počátku 16. století příliš nezměnilo. Po mokřadech roztroušené pozemky nebyly vyznačené podle zákona, jen přirozeně vytyčené různými uprchlíky. Tady hranice tvořená říčkou, tam padlým dubem. Žádný člověk si nepostaví přístřešek ze sabalových palem v bažině, leda když je na útěku anebo na konci své cesty.

Bažinu lemovalo rozervané pobřeží, jemuž první objevitelé říkali „hřbitov Atlantiku“. Nebezpečné mořské proudy, nespoutané větry a rozlehlé mělčiny rozbíjely lodě jako skládanky z papíru a podél pobřeží, které tvořilo hranici Severní Karolíny, rozsévaly jejich vraky. V jednom námořnickém deníku se psalo: „Pluli jsme podél pobřeží… ale nedokázali k němu najít cestu… zaskočila nás silná bouře… museli jsme zpět na moře, abychom ochránili loď i sami sebe, a silný proud nás hnal rychle dál… Země… nic než bažina, samý močál… vrátili jsme se k lodi… odradí kohokoli, kdo by se chtěl v těchto místech usadit.“

Ti, kteří hledali lepší půdu, pokračovali dál, a do této neblaze proslulé bažiny se jako do sítě nachytala směsice vzbouřeneckých mořeplavců, vyděděnců, dlužníků a utečenců prchajících před válkami, daněmi či zákony, s nimiž nesouhlasili. Z těch, které nezabila malárie, ani nepohltil močál, se zrodil přírodní kmen mnoha různých ras a kultur. Každý místní obyvatel by dokázal pokácet sekerou menší les a odtáhnout srnce na míle daleko. Každý člověk měl vlastní území, stejně jako říční krysy. Buď se držel uvnitř daných hranic, nebo jednoho dne zmizel v močálu. O dvě stě let později se k nim přidali otroci na útěku zvaní Maroonové, jimž bažiny poskytly úkryt, a osvobození otroci, kteří byli úplně bez peněz a bez zázemí a usídlili se v mokřadech proto, že jim nic jiného nezbývalo.

Kraj to byl možná nehostinný, ale pulzoval životem do posledního centimetru. Na souši i ve vodě se hemžilo množství živočichů. Vroubkovaní píseční krabi, raci kolébající se v blátě, vodní ptáci, ryby, garnáti, ústřice, baculatí jeleni a tučné husy. Člověk, kterému nevadilo se pro večeři trochu namáhat, tady nikdy neměl hlad.

Psal se rok 1952, a tak některé pozemky už čtyři sta let vlastnila řada na sobě nezávislých, nikde nezaznamenaných majitelů. Nejvíce jich bylo před občanskou válkou. Další lidé se zde usadili až nedávno, velká část přišla po dvou světových válkách, z nichž se muži vrátili úplně zničení a zkrachovalí. Bažina je neomezovala, ale vymezovala jejich hranice. A stejně jako jakákoli jiná svatá země bedlivě střežila jejich tajemství. Nikoho nezajímalo, že si zabrali půdu, protože ji nikdo jiný nechtěl. Koneckonců tam nebylo nic než bažinatá pustina.

Obyvatelé mokřadů pokoutně pálili vlastní whisky a také si psali vlastní zákony. Ne takové, jaké se obvykle tesaly do kamene nebo zaznamenávaly na pergamen, ale mnohem silnější, které se jim vtiskly do genů. Zákony přírody platné od počátku věků, jako ty, které se vylíhly z vajec jestřábů a holubic. Zoufalý, osamocený a do kouta zahnaný člověk se vždy upíná k základním instinktům, jejichž hlavním cílem je přežít. K pohotovým a spravedlivým instinktům, které budou vždy nejsilnější, protože se dědí z generace na generaci mnohem častěji než mírumilovnější geny. Není to morálka, ale jednoduché počty. Holubice mezi sebou bojují stejně často jako jestřábi.

MÁMA SE TOHO dne nevrátila. Nikdo o tom nemluvil. A nejméně ze všech táta. Smrděl rybinou a kořalkou a třískal pokličkami. „A kde je moje večeře?“

Všichni sourozenci krčili rameny a očima se zavrtávali do podlahy. Táta zaklel a pak se odpotácel ven, zpátky do lesů. Hádali se. Máma dokonce jednou nebo dvakrát odešla, ale pokaždé se vrátila s otevřenou náručí pro všechny, kteří stáli o její objetí.

Dvě starší sestry připravily k večeři červené fazole a kukuřičný chléb, ale nikdo si nesedl ke stolu, jako kdyby jedli s maminkou. Každý si z hrnce nabral fazole, navrch si hodil kousek chleba a odnesl si to pryč. Jeden na svou matraci na zemi, druhý na vybledlou pohovku.

Kya nemohla jíst vůbec. Seděla na schodech na verandu a sledovala pěšinku. Na svůj věk byla vysoká, kost a kůže, hodně opálená a vlasy měla rovné, husté a černé jako křídla vran.

Brzy padla tma a zahalila jí výhled. Žáby skřehotaly tak nahlas, že by matčiny kroky stejně neslyšela, přesto si však lehla na verandu a poslouchala. Ještě ten den ráno ji probudila lahodná vůně. Na železné pánvi prskal bůček a na plechu zlátly sušenky. Rozeběhla se do kuchyně, cestou si ještě natahovala kalhoty s laclem, a už spěchala připravit talíře a vidličky a vybrat zrnokazy z krupice. Máma, která měla většinou od samotného rozbřesku úsměv na rtech, ji objala. „Dobré ráno, moje nejúžasnější holčičko.“ A pak se spolu protancovaly domácími pracemi. Máma někdy zpívala lidovky anebo povídala dětské říkanky. Pět malinkých prasátek. Nebo se s Kyou houpala do rytmu jitterbugu, dupaly hlasitě po překližkové podlaze, dokud hudba linoucí se z rádia na baterky nezačala skomírat a nezněla, jako kdyby si vyhrávala sama pro sebe na dně prázdného sudu. Některá rána ale máma mluvila o dospělých problémech, jimž Kya sice nerozuměla, ale chápala, že to potřebuje někomu říct. A tak ta slova vstřebávala kůží, přikládala dřevo do kamen a vědoucně pokyvovala hlavou.

Pak začal blázinec. Všechny bylo třeba probudit a nasytit. Táta tam nebyl. Uměl buď mlčet, nebo řvát, takže když všechno prospal anebo vůbec nepřišel domů, bylo to vlastně fajn.

Jenže ten den ráno maminka neřekla ani slovo. Úsměv se jí vytratil a oči zrudly. Bílý šátek si uvázala nízko do čela jako na piráta, ale stejně se zpod něj rozlévaly fialovožluté okraje modřin. Hned po snídani si máma sbalila pár osobních věcí do cestovního kufru a odešla.

DRUHÝ DEN RÁNO se Kya opět usadila na své vyhlídce na schodech a očima se vpíjela do pěšiny, jako když tunel čeká na blížící se vlak. Bažinu v dáli halila mlha tak nízká, že trůnila svým naducaným zadkem přímo v bahně. Kya poklepávala prsty bosých nohou do země a obtáčela stébla trávy kolem klacíků, ale jako kterékoliv jiné šestileté dítě nedokázala sedět dlouho, a tak se za chvíli už bezcílně procházela po přílivových mělčinách a písek pod jejíma nohama mlaskal a lepil se jí na prsty. Dřepla si k průzračné vodě a sledovala malé jelečky těkající mezi odlesky slunce a stíny.

Jodie něco hulákal od sabalů. Zírala na něj. Že by pro ni měl nějaké zprávy? Když se však pomalu proplétal mezi ostrými vějíři palmových listů, bylo z jeho nevzrušené chůze jasné, že maminka nepřišla.

„Co takhle dát jedny průzkumníky?“ zeptal se.

„Říkals, že na průzkumníky už seš moc starej.“

„Blbost. To sem jenom tak plácnul. Na průzkumníky nejde bejt nikdy starej. Že tě předhonim!“

Řítili se přes mokřad a proletěli lesem až k pláži. Kya pištěla, když ji předběhl, a smála se, dokud nebyli u velkého dubu, který nad pískem rozpřahoval svou obrovskou náruč. Jodie a jejich starší bratr Murph kdysi přibili do jeho větví pár prken a udělali si tam rozhlednu a pevnost. Velká část se už ale rozpadla a prkna se houpala na zrezivělých hřebících.

Když už tam kluci Kyu pustili, bylo to většinou jen proto, aby jim jako služebná přinesla horké sušenky, které máma právě shrnula z plechu.

Dneska ale Jodie řekl: „Můžeš bejt kapitánka.“

Kya pozvedla pravačku a zavelela. „Hrrrrr na Španěláky!“ Místo mečů si ulomili klacky, probíjeli se ostružiním, křičeli na nepřítele a bodali ho.

Kya si pak šla sednout na kládu porostlou mechem. Přála si, aby to vypadalo, že je všechno v pořádku. Jodie si k ní beze slova přisedl, chtěl jí říct něco, co by odvedlo její myšlenky od mámy, ale nic ho nenapadalo, a tak spolu jen pozorovali stíny vodních ploštic na hladině.

Později se Kya vrátila na schody na verandu a dlouho čekala. Sledovala konec pěšinky, ale neuronila ani slzu. Tvář měla klidnou, její rty tvořily tenoučkou linku. Ale máma se ani tentokrát nevrátila.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ČÁST PRVNÍ

1. Máma

ČÁST DRUHÁ