Laura McHugh

VLK CHCE DOVNITŘ

Copyright © Laura McHugh, 2019

Translation © Ivana Dresia, 2020

Original English title: THE WOLF WANTS IN

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-277-8 (ePub)

ISBN 978-80-7593-278-5 (mobi)

Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autorka vymyslela. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Své rodině, s láskou

1. kapitola

SADIE

LISTOPAD

Ledový vítr svištěl temnotou, bolestně se mi zařezával do obnažené kůže a rozfoukával mi vlasy přes obličej. Byla to ode mě hloupost, vyjít z domu jen tak v žabkách, abych ještě naposledy přes spaním vyvenčila psa. Skoro jsem necítila nohy, zatímco jsem klopýtala po pěšině na okraji lesa. Gravy se nechal poměrně snadno vylákat ven na procházku díky obyčejné patce chleba, jenže viditelně zpomalil, když jsem se ho snažila přimět vydat se zpátky domů přes pole vedoucí do kopce. Nemohla jsem mu to vyčítat; můj dům pro něj zatím nebyl domovem, dřevěné podlahy byly příliš kluzké, schody příliš příkré pro jeho zavalité nohy, nábytek ještě nebyl dostatečně pokrytý jeho světlými chlupy. Zatahala jsem za vodítko, abych ho přiměla pospíšit si a rychle se vyčůrat, ačkoliv jsem si moc dobře uvědomovala marnost svého počínání, protože přestárlý pes se ve spánku pomočoval bez ohledu na to, kolikrát jsem ho předtím vyvenčila. Vítr se bez varování náhle vytratil, až mě to vyvedlo z rovnováhy, a v milosrdném klidu noci se rozprostřelo strašidelné ticho, jako by všichni tvorové v temných hlubinách cedrů bez hnutí čekali na nastávající bouři.

Zabzučel mi telefon, málem jsem ho upustila, jak jsem se zmrzlými prsty snažila rychle přijmout hovor. Když jsem však uviděla, že je to Becca, nechtělo se mi odpovídat, protože takhle pozdě moje sestra volala jen tehdy, když ve večerních zprávách vysílali něco hrozného nebo když zemřel někdo, koho jsme obě znaly. Ani ne před měsícem mi volala, aby mi řekla o Shaneovi.

„Díváš se na zprávy?“ zeptala se. Šeptala, jako vždycky když Jerry a chlapci už spali, a sotva jsem ji slyšela.

„Ne, co se stalo?“ Podupávala jsem, abych se zahřála, a odměnou mi byl pocit, jako by se mi do chodidel zabodávaly tisíce drobných jehel a špendlíků. Gravyho nesnesitelně šnečí tempo se postupně zpomalovalo, až se nakonec úplně zastavil. Se svěšeným ocasem pozoroval stromy, sám v podobě bledého přízraku ve tmě.

„Lovci našli v lese za Blackwaterem lidskou lebku. Moc toho neřekli, ale reportérka prozradila, že lebka je malá… pravděpodobně dětská. Možná by to mohla být Macey Calhounová.“

Zvedl se mi žaludek, předklonila jsem se a doufala, že nebudu zvracet. Pohřešovaná Macey se z mých myšlenek skoro vytratila, jako se to u tragédií ostatních lidí občas stává, když musíte čelit svým vlastním problémům. Poté, co manžel Hannah Calhounové zmizel i s jejich dcerou, přinesla jsem Hannah čokoládový koláč, protože mě nenapadlo, jak jinak bych mohla pomoct dobré kamarádce, se kterou jsem se v posledních letech už téměř nestýkala. Jak jsem očekávala, celé to bylo velmi nepříjemné. Hannah si vzala koláč a beze slov zabouchla dveře a zcela pohlcená svojí ztrátou ignorovala můj pokus o projevení empatie.

Macey a Lily spolu odmalička chodily do jeslí metodistické církve v Shade Tree, než Lily nastoupila do školky. Tehdy jsme si s Hannah byly dost blízké, spojovaly nás děti a podobné problémy vyplývající z čerstvého manželství a mateřství. Hannah si uvědomila moji neschopnost vytvořit Lily stylový účes, smilovala se tedy nade mnou a naučila mě, jak zaplétat francouzský cop, a prokázala tím Lily obrovskou službu, aby nezaostávala za rafinovanými účesy, které malá Macey nosila každý den. Macey by teď bylo devět let, skoro deset, byla téměř o rok mladší než Lily, která si už jen matně vzpomínala na jejich předškolní přátelství, když mi loni na jaře na mobilu zapípal Amber Alert, systém hlášení únosu dítěte, a já Lily oznámila, že se Macey pohřešuje.

Propírání špinavého prádla při rozvodu manželů Calhounových a následné boje plné nenávisti o opatrovnictví jejich dcery byly veřejným tajemstvím, ale já jsem se snažila ujistit Lily, že Macey je u svého otce v bezpečí. Sama jsem tomu chtěla věřit, ačkoliv Macey zmizela i se svým otcem, když měla trávit víkend u něj. S Hannah jsem nebyla v kontaktu už předtím, než se jak moje, tak její manželství rozpadlo, a kromě toho hloupého koláče jsem pro ni neudělala vůbec nic, a ani jsem nevěděla, co bych pro ni mohla udělat teď. Bylo mi nesmírně líto, čím si musela procházet, zatímco čekala, zda se potvrdí, že lebka patří její dceři.

„Jsi tam ještě?“ zeptala se Becca.

„Jo. Doufám, že to není ona.“

„Možná se spletli.“ Becca nikdy nepřestávala věřit ve šťastný konec, ještě i dlouho poté, co to většina lidí už dávno vzdala. V naší rodině cyniků to byla jediná optimistka. „Třeba ta lebka ani není lidská.“

„Možná,“ souhlasila jsem váhavě a otočila se zády k větru, který se mi bolestně zabodával do uší.

„Kendricková možná bude muset zrušit vaši zítřejší schůzku.“

„Jo. Dám ti vědět.“ Detektiv Kendricková nám zatím příliš nepomáhala v pochopení všech nezodpovězených otázek obklopujících Shaneovu smrt. Když jsem ji poprvé požádala o schůzku, sdělila mi, že má opravdovou práci, jako by náhlý odchod šestatřicetiletého muže nestál ani za zběžné vyšetření. Je pravda, že v okrese Cutler nebylo nijak neobvyklé, když zemřel někdo mladý – v posledních letech tu zemřelo tolik mladých lidí na předávkování, že deník Kansas City Star otiskl článek, ve kterém oplakávali zánik celé příští generace farmářů. Jenže náš bratr nebyl závislý na drogách. Kendricková nakonec souhlasila, že se se mnou setká, ale pod jednou podmínkou: že jí konečně přestanu volat. Ovšem teď měla všechny důvody mě odmítnout. Jakkoliv jsem se toužila dozvědět, co se Shaneovi stalo, nemohla jsem ji obviňovat z toho, že se šerifovy omezené zdroje zaměří na vyšetřování toho nálezu v lese.

„Musím už jít dovnitř,“ oznámila jsem Becce. „Jsem úplně zmrzlá. Ráno se stavím a nechám ti tam Gravyho.“

Gravy nijak nereagoval na svoje jméno, jeho pozornost byla plně zaměřená na noční vzduch prosycený přitažlivými pachy. Sklonila jsem se, abych ho zvedla, což ho pokaždé zaručeně naštvalo, a zatímco se v mé náruči kroutil a svíjel, vynesla jsem ho zpátky do kopce.

Ulevilo se mi, když jsem se dostala z dosahu pronikavého ledového větru, ačkoliv na farmě všude táhlo a nebylo tam moc velké teplo. Naskládala jsem do kamen několik třísek a rozseknuté polínko a na žhavé uhlíky položila kouli ze zmačkaných novin. Tváře mi hořely, zatímco žlutooranžová záře ohně začala znovu žhnout. Plameny se roztančily kolem třísek na podpal, až přiměly kus dřeva, aby se rovněž vznítil.

Byl to Shane, kdo mě naučil rozdělávat oheň, ještě když jsme byli děti. Jednou, když mi bylo šest a jemu devět, jsme společně utekli z domova, protože jsme se báli, že nás táta seřeže, až zjistí, že jsme z police v obývacím pokoji shodili babiččinu figurku anděla a že se mu ulomilo křídlo. Tehdy taky byla venku taková zima a my jsme utekli jen na pole za stodolou. Shane mi ukázal, jak rozdělat oheň ze suchých listů a ztrouchnivělé větve pomocí zápalek, které díky své bystrosti nezapomněl vzít s sebou, a když se setmělo, zpíval mi vánoční koledy, abych nebrečela, a sliboval, že to vezme na sebe, pokud nás táta chytí, jenže já tenkrát už věděla, že to nikdy nebývá tak jednoduché. Becca nás tam našla a přemluvila nás, ať jdeme domů na večeři. Někde vyhrabala starou tubu s vteřinovým lepidlem a tomu andělovi křídlo přilepila ještě předtím, než se táta vrátil domů.

Už tehdy jsme měli přidělené role. Becca měla smysl pro povinnost a nenápadně všechno dávala do pořádku. Shane byl potížista, ale zároveň i ochránce. A já jsem byla benjamínek, který se zoufale snažil dospět a zmizet z domova co nejdál, i když nakonec jsem se nedostala o moc dál než tenkrát, když jsme se Shanem utekli – jen na opačnou stranu obrovského stromu, který stál před domem, ve kterém jsme vyrůstali.

Vyrazila jsem už za svítání, abych se ještě před prací mohla sejít s detektivem Kendrickovou, a zavezla jsem Gravyho k Becce i s taškou inkontinenčních podložek, na kterých odmítal ležet, a košíkem hraček, kterých se ani nedotkl od té doby, co musel bydlet u mě. Becca i její kluci měli Gravyho rádi u sebe – mít Shaneova psa nám všem dodávalo pocit, že je Shane stále nablízku –, ale já jsem byla skrytě vděčná za alergii Bečina manžela, takže jsem mohla mít Gravyho většinu času u sebe. Byl pro mě vítaným společníkem, protože dům byl příliš prázdný poté, co Lily začala přes týden bydlet u svého otce, aby mohla chodit do předměstské školy, o které Greg tvrdil, že je pro ni lepší než škola v Shade Tree.

Když jsem vyrazila po hlavní silnici směrem k Blackwateru, naladila jsem místní rozhlasovou stanici a doufala, že uslyším něco víc o lebce nalezené v lese, ale neoznámili vůbec nic nového.

Olověná obloha se trochu projasnila, když se slunce vyšplhalo nad mrtvá pole, nad nimiž se tyčily vysoké budovy několika sil společnosti Sullivan Grain, ve které pracoval můj otec až do toho dne, kdy zemřel. Hlavní silnice se dříve klikatila přímo přes město, ale nedávno tu postavili nový okruh, který vedl přes řeku, zatímco stará silnice se vinula na sever přes hlavní třídu. Blackwater bylo okresní město a styčný bod několika vesniček s farmami za hranicemi předměstí Kansas City, komunit spojených díky středoškolským sportovním aktivitám, aukcím dobytka a společnému obchodu Walmart vedle hlavní silnice.

V centru nebyly nikde semafory, jen čtyři úrovňové křižovatky, na kterých se předpokládalo, že pokud na ně najednou přijedou dvě auta, domluví se řidiči trpělivě pomocí gest, kdo pojede jako první. Hlavní ulice ztratila na významu, společně s tím, jak se rozrůstala předměstí a nabídka tamních služeb, ale díky obilné sýpce, která poskytovala pracovní příležitosti, mnoho místních podniků stále vzkvétalo, včetně restaurace Blackwater Diner, obchodu s krmivem pro dobytek a pekárny s názvem Why not donuts?, oblíbené díky nabídce tradičních krémových rohlíčků. Na hlavní ulici byly dvě čerpací stanice, i když Casey’s byla jediná, kde byste se odvážili zajít si na toaletu – na benzínce Conoco totiž nebylo neobvyklé, když jste na záchodě potkali někoho s jehlou zabodnutou v paži – a nad tím vším dominovala nepřehlédnutelná budova kostela. Ve srovnání s Shade Trees tady bylo neobyčejně rušno. Kdybych odbočila na štěrkovou silnici za čerpací stanicí Casey’s směrem na sever a jela po ní dál kolem autoservisu Pettit Brothers Auto Body & Salvage, dorazila bych až k Shaneově domu, ve kterém zemřel. Místo toho jsem zaparkovala před budovou soudu Cutler County a zamířila na policejní stanici, kde jsem se měla setkat s detektivem Kendrickovou.

Ze jmenovky na dveřích její kanceláře jsem se dozvěděla, že její křestní jméno zní Lacey, a podrážděný výraz na její tváři v kombinaci se špatně potlačeným povzdechem mi prozradil, že na naše setkání zapomněla.

„Teď není zrovna nejvhodnější doba,“ řekla ostře, přesto to vyznělo o něco přívětivěji, než když jsme spolu mluvily po telefonu. Vlastně vypadala úplně jinak, než jak jsem si ji podle hlasu představovala. Byla drobná, šlachovitá a hezká, vyzařovalo z ní zdraví, a připomínala mi malou snaživou skautku. Dokonce i v zimním kabátě vypadala její drobná postavička mrštně. Kolem ramen se jí vlnily kaštanově hnědé vlasy, jako by je načechral vítr.

„Pět minut? Vím, že toho teď máte hodně.“

Vytáhla z kapsy kabátu balzám na rty. Zatímco si ho nanášela, nasávala jsem jeho příjemnou mentolovou vůni.

„Tak prosím.“

Znovu si povzdechla a opatrně otevřela dveře, jako by se snažila vniknout do doupěte narkomanů, a pokynula mi, abych se posadila na židli s opěrkami na ruce. V místnosti nebylo ani náznakem nic osobního, jen úhledné hromádky papírů a spisů na jejím stole, žádné rodinné fotografie, žádné serepetičky. Na háčku na stěně visela medaile z kansaského městského maratonu.

„Tak dobře,“ řekla a posadila se, ale kabát si nesundala. „Čas běží. S čím si myslíte, že bych vám mohla pomoci?“

„Chceme jen vědět, co přesně se stalo toho dne, kdy Shane zemřel. Nedostaly se k nám vůbec žádné informace. Kdybyste nám mohla říct všechno, co víte, jakékoliv podrobnosti, moc by nám to pomohlo.“

„Mluvila jste s jeho ženou, že? Pravděpodobně vám bude schopná říct víc, než co je ve zprávě.“

„Snažili jsme se,“ řekla jsem. „To je právě ten problém. Není zrovna moc… komunikativní… od chvíle, kdy Shane zemřel.“ Při slově zemřel se mi oči automaticky zalily slzami, a já jsem zamrkala, abych se nerozbrečela.

Kendricková těžce dýchala nosem, její chřípí se chvělo rozčilením. „Tak dobře.“ Vytáhla složku, otevřela ji a začala číst jednotvárným, monotónním hlasem. „Ráno odešel jako obvykle do práce. Oznámil svému nadřízenému, že se necítí dobře, a odešel brzy. Když jeho žena ten večer přišla domů, zjistila, že už vůbec nereaguje. Podle vyjádření dispečera záchranné služby odmítla provést resuscitaci a tvrdila, že je úplně studený. V domácnosti se našly recepty na léky na vysoký krevní tlak a vysoký cholesterol, což indikuje srdeční onemocnění. Jeho žena nám oznámila, že otec zemřelého rovněž podlehl infarktu. Odmítla pitvu, a koroner usoudil, že se jedná o smrt z přirozených příčin.“ Vzhlédla od záznamů. „To je vše, co tu máme.“

„Takže není zcela jisté, že prodělal infarkt? Je to jen předpoklad? Proč by odmítala pitvu?“ Crystle, Shaneova manželka, kterou si vzal teprve před rokem, se nám o ničem takovém nezmínila.

Kendricková odložila složku na stůl. „Pitva není úplně levná záležitost. Okres si ji nemůže dovolit, protože bychom ji museli zaplatit z vlastní kapsy. Divila bych se, kdyby o ni někdo zažádal. Zvlášť když se zdá, že se jednalo o přirozenou smrt.“

„Takže se rozhodlo, že se jedná o přirozenou příčinu smrti, pouze na základě receptů na léky, které se tam našly? Jak si můžou být jistí, že patřily jemu?“ Pokud vím, Shane nikdy neměl žádné zdravotní potíže, kromě občasných problémů se zády.

Kendricková se podívala na hodinky. „Takovou informaci tady nemám,“ ucedila. „Musela byste dostat svolení od jeho ženy, abyste se mohla podívat na jeho záznamy. Nezlobte se, ale teď se musím vrátit do práce.“ V obličeji se jí na okamžik objevila únava, oči se jí leskly, ráda bych věděla, jestli to mělo něco společného s nalezenou lebkou, jestli už ví něco víc, než říkali ve zprávách. Když znovu promluvila, její hlas zněl o poznání laskavěji. „Je mi velmi líto vaší ztráty. Vím, že je těžké nemít odpovědi, které hledáte, a neznát podrobnosti. Ale aspoň máte tělo. Měli jste řádný pohřeb. To je víc, než mohli mít jiní.“

Když jsem odcházela z práce, byla už tma. V kanceláři zdravotního úřadu nebyla okna, takže jsem zoufale toužila po denním světle, a koncem listopadu to bude ještě horší, už i ráno budu přijíždět za tmy. Milovala jsem svoji práci, nebo jsem si to alespoň myslela – sociální práce byla velmi přínosná, i když to občas bylo i skličující. Člověk někdy viděl hrozné věci, a ať jste se snažili jakkoliv, zdaleka ne všechno se dalo napravit. Důsledky drogové epidemie s sebou přinesly nové problémy a prohloubily ty stávající. Starší lidé, kteří se dřív obraceli pro pomoc ke svým rodinám, měli nyní děti nebo vnoučata, kteří jim kradli peníze i léky, a pokud se tyto děti předávkovaly nebo musely jít na léčení nebo do vězení, často po sobě zanechaly malé děti, které jejich prarodiče mohli vychovávat jen s velkými obtížemi.

Cestou domů jsem zavolala Lily, abych se jí zeptala, jaký měla den. Mluvila bez přerušení, úzkostným hlasem mi popisovala incident ve školní jídelně, který spočíval v tom, že si nějaká dívka, o které si myslela, že je kamarádka, utahovala z její krabičky na svačinu. Potlačila jsem svoji mateřskou touhu okamžitě otočit vůz směrem k městu a jet pro ni, a už nejmíň po tisícáté jsem přemýšlela, zda rozhodnutí, aby změnila školu, bylo správné.

Na pozadí jsem slyšela Grega, jak přemlouvá svoji prvorozenou dceru, aby spolykala rýžové cereálie, místo aby je po něm plivala. Ke své druhé dceři byl Greg mnohem shovívavější a trpělivější, než jaký býval k Lily, když byla ještě malá, a já jsem jen doufala, že Lily tím netrpí, jako jsem tím trpěla já. Trvala jsem na tom, aby Greg přibral na fotografování nového rodinného portrétu s Heidi a malou Caroline také Lily, i když mě bolelo pomyšlení, že Lily se ocitne uprostřed cizí rodiny beze mě.

„Mami? Táta s tebou chce na vteřinku mluvit.“

„Mám tě moc ráda, zlatíčko,“ řekla jsem, ale ona už předala telefon Gregovi.

„Ahoj, Sadie. Doufám, že jsi poslala ten šek s příspěvkem na Lilyin školní výlet. Do pondělí se to má zaplatit.“

Ke své nové rodině měl Greg dost možná pohodovější přístup, na mě se to však nevztahovalo. Šek jsem poslala včas – pokaždé jsem je posílala včas. Tedy ne že by Gregovi pozdější zaplacení mohlo způsobit nějaké potíže. Byl teď partnerem ve firmě a bydlel v McMansion v sousedství vil ve francouzském stylu a mramorových fontán. Oba jsme měli v plánu vystudovat právnickou fakultu, ale nebylo by to možné bez jednoho pravidelného příjmu, takže jsem ho podporovala, a dohoda byla taková, že jakmile on dostuduje, bude na oplátku on podporovat moje studium. Vše se však změnilo, když jsem neplánovaně otěhotněla s Lily. Greg předpokládal, že budu chtít zůstat doma s dítětem, i když netuším, proč to předpokládal. Nikdy jsem o tom nemluvila, a dokonce ani neuvažovala, ale on trval na tom, že by bylo nemožné starat se o dítě, kdyby chodil do práce a já do školy, a že prý jsem sobecká. Jako ústupek z jeho strany jsme se přestěhovali do Shade Tree, abych mohla být blízko své rodiny.

Se svojí novou manželkou Heidi se Greg seznámil v práci – byla to právnička, která navíc učila jógu – a já jsem byla docela zvědavá, jestli na ni bude taky tlačit, aby s dítětem zůstala doma, nebo jestli i v tomhle změnil názor, a jednoduše najme chůvu. Heidi nebyla ten typ, že by za sebe nechala rozhodovat Grega nebo se dala do něčeho tlačit, jako jsem to často dovolila já.

Dnes jsem byla vděčná za tu dobu, kterou jsem mohla strávit s Lily, bez ohledu na to, jak to všechno dopadlo. Greg chtěl hned mít víc dětí, a já jsem chtěla počkat, a jak šel čas, naše manželství se stalo stejně frustrující jako dětský svetřík, který jsem se pokoušela uplést Lily – pár puštěných ok, vytahaná příze, a najednou se nedal už vůbec rozeznat vzor, o který jsem se pokoušela.

Becca už měla Gravyho nachystaného, když jsem se tam zastavila, abych ho vzala k sobě.

„Mám o něj strach,“ připustila. „Sotva něco snědl, ale už dvakrát zvracel. Zdá se, že to speciální žrádlo pro staré psy, které jsi koupila, mu vůbec nevyhovuje. Dala jsem mu něco z toho, co jsme vyzvedly u Shanea.“

„Dobře. Je mi líto, že mu bylo zle.“

„Málem jsem ti zavolala už dřív,“ povzdechla si. „Bylo to hrozné – myslela jsem si, že je mrtvý. Hodila jsem na podlahu těsně vedle jeho hlavy suchar, a on se ani nepohnul. A ve spánku čůral,“ šeptala Becca. „Na koberci nebo kdekoliv jinde. Počůral i nový gauč.“

Gravy vypadal jako kříženec ledního medvěda s jezevčíkem. Měl nohy asi jen deset centimetrů nad zemí, které jen stěží dokázaly unést jeho tlusté tělo, a přece dokázal nějakým způsobem vyskočit na ten jediný kus nábytku, na němž Becce nejvíc záleželo. Připadlo mi to naprosto neskutečné, a dost možná i trochu zlomyslné.

„Na příští týden jsme objednaní k veterináři,“ poznamenala jsem. „Možná by měl užívat nějaké léky, a Crystle se neobtěžovala nám to říct.“

Becca chvíli mlčela a čistila Gravyho vodítko od bílých chlupů. Já jsem si cupovala záděrku u nehtu a přála si, aby se už konečně vymáčkla.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

1. kapitola