Josef Eismann

Jak se utrhnout ze řetězu

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright© 2014 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2014 by Josef Eismann

Copyright© 2014 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-104-2 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-105-9 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-106-6 (PDF na CD)

Motto:

Jsme predátoři. A tedy je krvavý příběh samozřejmě lepší.

Zesnulému bratranci Slávkovi a jeho synovci Petrovi,

kteří způsobili, že jsem knížku nakonec přece jen dopsal.

Prolog.

První kapitola.

První mezihra.

Druhá kapitola.

Třetí kapitola.

Druhá mezihra.

Čtvrtá kapitola.

Pátá kapitola.

Třetí mezihra.

Šestá kapitola.

Sedmá kapitola.

Osmá kapitola.

Čtvrtá mezihra.

Devátá kapitola.

Desátá kapitola.

Pátá mezihra.

Jedenáctá kapitola.

Dvanáctá kapitola.

Třináctá kapitola.

Čtrnáctá kapitola.

Šestá mezihra, s odbočením do minula.

Patnáctá kapitola.

Šestnáctá kapitola.

Sedmnáctá kapitola

Sedmá mezihra.

Osmnáctá kapitola.

Devatenáctá kapitola.

Dvacátá kapitola.

Dvacátá první kapitola.

Dvacátá druhá kapitola.

Osmá mezihra.

Dvacátá třetí kapitola.

Dvacátá čtvrtá kapitola.

Epilog.

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Napětí

Recepty

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Prolog.

Dva schody dolů od vstupních dveří, po levé ruce za nízkou plentou čtyři lehká křesla a lesklý stojan věšáku a proti vám pultík recepce. Subtilní, chtělo by se říct, jen deska na tenkých kovových nožkách, stejně lesklých jako věšák – vůbec je tu všude spousta lesklého kovu, vytvarovaného do útlé elegance – na desce místo tak právě jen na plochý monitor počítače, na telefon, úzkou, vytáhlou a lesklou vázičku s jedním karafiátem a na koženou složku se záznamní knihou. (Možná vás napadne – rozhodně to později napadne Malinu – proč že záznamní kniha, když je tu počítač, který přece záznamy o termínech objednávek snadno obsáhne. Kdoví – třeba pro dojem solidnosti z té kožené složky? Ostatně počítač: klávesnice je pochopitelně skryta v takovém tom jakémsi nízkém šuplíčku pod deskou stolku a tomu, kdo by si před stolkem přidřepl, by pohled na ten šuplíček asi pokazil dojem nedotknutelné dokonalosti, ale s takovým se zajisté nepočítá – recepce není místo zastavení a přidřepávání, tudy se jen prochází.) Všechno, co prvním pohledem stačíte zachytit, je tak sladěné, tak elegantní, tak „up to date“ – či spíš, vzhledem k té lesklé, se secesí koketující útlosti, tak „comme il faut“ – že máte chuť se otočit na patě a po těch dvou schodech zase vypadnout.

Ale pak si všimnete, že sotva tři metry za recepčním pultíkem stojí bokem k vám v řadě tři křesla, v jednom mladík s hlavou zvrácenou dozadu nad kovovou mísu (lesklou, jak by ne) zrovna říká slečně, která mu splachuje vlasy „…já ani tak moc na sebe do zrcadla nekoukám, spíš jak choděj učesaný ty druhý…“

A tu se nejspíš maličko zastydíte za svůj nával plebejské popuzenosti vší tou elegancí. Rozhlédnete se a napadne vás, že možná zařizujícímu architektovi nezbyla než lesklá útlost, když měl do vlastně nevelkého prostoru naměstnat všecko, co tu je: recepci, čekárnu, tři umývací místa a pět křesel s pěti zrcadly a pod nimi pět pultíků s fény, flakony, kartáči, břitvami a vůbec veškerým kadeřnickým a holičským náčiním. A zejména když to chtěl všecko rozmístit a rozestavit tak cikcak, klikatě a nepravidelně, jak právě to stojí, že v žádném z křesel nemusejí stříhaný či kadeřená či jinak do krásy ošetřovaní zákazník či zákaznice koukat jen na sebe do zrcadla, ale že mohou (přímo, ne v zrcadle!) vidět i ostatní své pro tu chvíli druhy a družky ve stříhanosti či kadeřenosti. Nebo alespoň některé z nich. Dojde vám možná, že ta jistá vznešená titěrnost toho, nač se díváte, je víc účelová než jenom frankofilně snobská – a smíříte se s ní.

Ano – tolik co jde o první pohled.

Ale pak ovšem je tu výrok toho pána s jedním okem hnědým a druhým zeleným: „Teda já psát detektivku, rozhodně ji šoupnu do takovéhle oficíny. To by mě bavilo, to je na vraždu místo jako stvořený!“ Jak proboha to myslel? Šlo mu o paradox spojení pomíjívé módnosti s trvalostí násilné smrti? Ale vždyť na vraždě (, krom toho konce jednoho života, taky nic tak moc trvalého není: mrtvola se odveze, stopy zaznamenají a pak uklidí, krev, pokud nějaká je, se umyje... Ostatně, nepředbíhejme.

Také bylo by zajímavé vědět, je-li koedukované kadeřnictví vymožeností postmoderní doby, plodem emancipace, feminismu a ještě bůhvíkterých těchhle věcí, nebo je-li naopak návratem k jakési původnosti, již doba jen přechodně potlačila a zastrčila do dočasného nebytí. Dělili se lazebníci a bradýři a parukáři na pánské a dámské? Nebo nedělili? Měli dámské dny a pánské dny, nebo to všechno myli, stříhali a kadeřili najednou, jak to přišlo, jako v současné koedukované oficíně?

Na každý pád je takový krášlicí salon, kde na stejném křesle a u stejného odborníka střídají se zákazníci mužského a ženského pohlaví, kde tady stříhají pána a vedle barví vlasy dámě a na třetím křesle mladičké krásce vyholují temeno, jak to žádá její punková nebo jaká móda, tedy takové místo je náramně zábavné už jen tou pestrostí klientely a řečmi, které se tu vedou. Konverzačními tématy pánské oficíny bývaly odedávna fotbal a politika, v dámských kadeřnictvích pak zejména paráda a drobné nestydaté intimnosti. Nuže, tady se ty čtyři základní ingredience promíchávají do pozoruhodně pěnivých a šumivých podob: sportovně vyhlížející mladík (například) zaujatě rozpráví o parfémech a vůních, elegantní dáma na prahu středního věku hovoří o burzovních obchodech tak zevrubně a znale, až mrazí, maličko otylý pán se inteligentně zamýšlí nad etikou rodinného života s přihlédnutím k prospěšnosti krátkých manželských nevěr – a přitom všichni jsou personálem stříháni, holeni, omýváni, česáni, popleskáváni po tvářích... A personál jsou dva muži a tři ženy, to celou věc jen podtrhuje, ta neustálá proměnlivost párů na všech pěti křeslech: muž-žena, žena-muž, muž-muž, žena-žena... A po chvíli zas jinak: žena-žena, žena-muž... Snad jde i o to, že si tu dvě pohlaví dávají navzájem jaksi nakouknout do své krášlicí kuchyně, do svých toaletních tajemství?

Dvojpohlavnost prostředí, zasvěceného výhradně péči o tělo a vzhled, je na zvláštní způsob rozjařující. Nejspíš že časem se ta věc vžije a zevšední, ale zatím má koedukovaný kadeřnický salon pořád ještě ovzduší výjimečnosti, ovzduší živého, čerstvého boření konvencí. Provokace. Nespoutanosti. Rozvernosti, rozpustilosti, ba přímo odvázanosti. Jako by se tu mohlo stát cokoliv.

Že by tohle byl měl na mysli ten pán s nestejnýma očima, když mluvil o vraždě?

Je také kupodivu, že pan Stracený, když salon zakládal (byl to jeho nápad, najmout v té pasáži prostor bývalého obchodu s pečivem, to on shromáždil všech pět společníků pro společnost s r.o., zařídil úvěry, opatřil živnostenské povolení, architekta – a stal se hlavním podílníkem a šéfem podniku), přišel s čímsi tak extravagantním, jako je nápad oboupohlavního kadeřnictví. Protože pan Stracený je zvláštní náhodou celým svým ustrojením člověk tradic a řádu: oškliví si věci, které „se nedělají“. A věcí, které se podle něho nedělají, je nekonečná řada, obnášející vedle obecně uznávaných zákonných a etických omezení i množství skutků, názorů a hnutí mysli, považovaných i lidmi docela mravnými za běžné, ne-li dokonce půvabné. Sluší se povědět, že života běh dává soudům pana Straceného často za pravdu a že on sám je natolik celistvá osobnost, že (ať už z ješitnosti, pýchy, či pevnosti charakteru) podle svých zásad důsledně jedná a žije. Tím hůř: málokdo z nás si přeje být neustále souzený a poučovaný. Nesnášíme to prostě. A dokonce čím častěji je takový náš soudce a poučovatel svých vývodů práv, tím spíš jsme nakloněni nadat mu do besserwisserů a mravokárných šosáků (pokud ten výraz dnes ještě vůbec něco znamená).

Zkrátka, koedukovaný kadeřnický salon je cosi, co právě pana Straceného asi vůbec napadnout nemělo.

Ale napadlo a je to tu: salon a vy v něm – po dvou schodech dolů a tři kroky k pultíku recepce, po levé ruce za nízkou plentou křesla a věšák... Už jste v ději. Nebo alespoň na jeho začátku.

První kapitola.

Tedy ta slečna, která v pozadí recepčního pultu splachovala mladíkovi vlasy, je už s  prací hotova. Letmo osušila mladíkovu hlavu ručníkem a teď si ho vede – málem za ruku – drobnými gesty ho krok za krokem směřuje cikcak a klikatě salonem k svému křeslu před svým pultíkem a zrcadlem a tam ho posadí, omotá ho kolem krku páskou z jemného papíru a přikryje elegantním červeným přehozem… V okamžiku ho začne stříhat.

A my si řekneme, že slečna se jmenuje Olinka, je jí dvacet let a je neteří pana Straceného. Asi že lazebnictví je v té rodině jaksi dědičně zakotveno. Dědičně? No ano, pan Stracený je už bezmála sedmdesátník…

Ale svěží, energický a v dobré formě. S  S hlavou maličko skloněnou ke straně si u vedlejšího (ale na koso postaveného a tedy současně i tak trochu protějšího) zrcadla s očividným uspokojením prohlíží Malinovu hlavu, levou rukou pootáčí křeslem, aby mohl dílo obhlédnout dokola, tu a tam vztáhne pravou s nůžkami, zacvaká a odstřihne neviditelný přečnívající vlásek... A pak nůžky odloží, s obřadně elegantními, přímo tanečními gesty opráší Malinu košťátkem, kolem krku vytře jakýmsi ubrouskem – a efektním pohybem salonního kouzelníka strhne s něho červený přehoz. „Prosím, pane doktore…“ řekne a podrží mu zrcátko za temenem hlavy... Ale to všechno vy přece znáte, celý tenhle obřad – je u každého holiče víceméně stejný, jen snad ne vždy vyvedený v takové bravuře a okázalosti. A pak pan Stracený doprovodí Malinu k recepci, předá jej mladé ženě za pultem k placení a rozloučí se slovy „Bylo mi potěšením, pane doktore, přijďte brzy zas!“

(Záhy se ukáže, že Malina toto přání splní – bude nucen splnit – velmi doslova. Ale Malinou se teď zabývat nebudeme, na toho bude ještě času spousta.)

Nýbrž se vrátíme proti toku děje a času o kus zpátky, před devátou hodinu ráno, kdy salon je ještě neotevřený, prázdný, tichý a skoro temný – skly výloh zachovaných z minulých dob sem z pasáže jde světlo, aby se tak řeklo, značně cezené, jen maličko, docela málo světla. Ostatně jsou ta veliká okna zakryta bílými pásy svislých žaluzií, mezi nimiž je sice do salonu trochu vidět, ale přece jen jeho nitro se tolik nenabízí kolemjdoucím k nakukování, jako tomu bylo v časech, kdy za výlohami ležely chleby, housky a vůbec všelijaké pečivo. Je tedy šero a v něm svítí jen světlo nad kójí pana Straceného (tedy kójí – není od okolního prostoru oddělena, aby to byla skutečná kóje, ale jak nazvat tu soustavu zrcadla, pultu pod ním a křesla?) zmnožené zrcadlem právě dost na to, aby si pan Stracený, pohodlně usazený v křesle, mohl číst noviny. Neboť to je jeden z jeho zvyků, kus ranního stereotypu: Přijde první, půl hodiny před otevřením, sedne si do křesla, otočí je zády k zrcadlu, aby mu světlo šlo hezky na písmenka – a při čtení se s křeslem lehce pootáčí vpravo a vlevo a zas vpravo a vlevo – prostě takový obřad. Ale důležitý, jak se časem ukáže: pan Stracený se do toho pohupování kolem svislé osy jaksi utíká před nepřehledností světa, před věcmi, s kterými nesouhlasí, které ho popouzejí, které si, jak už řečeno, oškliví. Tím otáčením na židli se odděluje, stává se divákem a do věci nevtaženým komentátorem. Ví přesně, jací by lidé měli být, aby se tohle, o čem si tu čte, nedělo – a taky ví, že takoví nikdy nebudou. Čte si noviny a vlastně přitom přímo trpí samým nesouhlasem – ale proto přece noviny jsou, aby se četly a aby se v nich s vždycky znovu zklamávanou až patetickou nadějí hledalo něco, s čím by člověk mohl souhlasit. Je to skoro povinnost, tak to pan Stracený cítí. Jiná věc je, že tohle všecko na něm není vidět – jeho točení na křesle působí spíš jaksi povzneseně a protivně sebejistě.

Tak také ho vidí Katka, když deset minut před devátou přijde do práce: Dědek už zase něco ví líp než celý svět okolo. A opravdu – pan Stracený jí poví, jak si zrovna přečetl o dalším politickém skandálu a jak sakra už by si to měl někdo snad odskákat a jak i ta věčná diskuse o školách mu připadá pitomá, škola přece je, aby se tam děti něco naučily, a ne pro zábavu. A pak pan Stracený složí noviny a to už také přichází Olinka a pan Cyril a trošku udýchaná přiběhne na poslední chvíli paní Pašková. Za chvíli otevřou.

Kdežto k Malinovi (bylo řečeno, že Malinou se teď nebudeme zabývat? Sliby chyby – a tak je to se vším…) je třeba se vrátit ještě o dvě hodiny dál; Malina je ranní ptáče a v sedm už sedí oblečený a oholený u snídaně. Maže si housku pomerančovým džemem – na sucho, bez másla, starší člověk si musí hlídat cholesterol a rostlinná másla Malinovi nechutnají – a otravuje se nesouhlasem, který včera dal maličko příkře najevo svému podřízenému Vláškovi: skoro jistě měl pravdu, Vlášek v té věci skoro jistě šlápl vedle, ale právě to skoro a vůbec... Malina je přesvědčen, že svojí rozhodností celý život lidi kolem sebe utlačoval a manipuloval a že už je hlavní čas s tím přestat, když si to k stáru konečně uvědomil – ale to právě je jen přesvědčení, v konkrétních situacích chová se dál tak, jak se chovával vždycky – a pak si vyčítá. (Není třeba se proto nad Malinou nějak zvlášť dojímat, takhle či podobně se kymácíme kdekdo, možná většina z nás: přesvědčením, tím vnitřním obrazem, co jsme si o sobě vytkli, jsme dost spravedliví, tolerantní a snad i příjemní; to jen ve skutečnosti se až moc často chováme jako nesnesitelní pitomci.) A tak, aby si ulevil, jako jakýsi protitrest – další Malinovo přesvědčení: všechny zápory je třeba obracet v klady – řekne si, že se dnes nechá ostříhat. Neboť Malina na rozdíl od devadesáti mužských ze sta chodí k holiči rád.

Dobrá, tak zatímco jsme se takhle jakoby ohlíželi ve vyprávění, Malina zaplatil, pozdravil a odešel, pan Stracený dvorným gestem vyzval mladičkou, krásnou a dlouhonohou slečnu, čekající na něho za nízkou plentou, aby s ním (před ním, ve skutečnosti, a pan Stracený si cestou neodepřel pohled na její zadek, úzký, hladký a dokonalý jako celá slečna) šla do mycího kouta za recepci, a začal jí mýt vlasy, ostatně krátké kraťoučké, sotva čtyři, pět milimetrů, až na jediný dlouhý pramen na temeni, trošku jako k levému uchu… Pro úplnost stojí za to říct, že až jí vlasy umyje, odvede slečnu na své křeslo, hlavu jí dle jejího přání oholí do leskla a pramen, dosud tyrkysově zelený, obarví na mrkvovou červeň. O nic nejde, hezké holce sluší všecko.

A vy se podíváte, jak pan Cyril, drobný, ale urostlý, v krátkém dvouřadovém pláštíku s nízkým stojatým límcem připomínající stewarda na zaoceánské lodi, stříhá asi třicetiletému krasavci vlasy: hlavu mu vzadu i po stranách vyholí a nahoře vytvoří oválnou, dva či tři centimetry tlustou jakoby desku z hustých vlasů, účes tuze rázný a agresivní. Krasavec je oblečený v džínách a tričku, ale jaksi nadmíru vyžehlených, chtělo by se říct až nedělních, a říká Cyrilovi: „Rozumíte, pýcha, to je moje mravnost, pane! Nedělám ošklivé věci, že by byly pod mou úroveň.“ A pan Cyril mlčky kývne, o pýše, mravnosti a osobní úrovni ví své, i o ošklivých věcech – za emigrantských časů odsloužil pět let ve francouzské Cizinecké legii. Trošku se tím tu a tam i pochlubí, ale moc ne. „Přečetl jsem si v jednom starém dívčím románku – ty já čtu k smrti rád, dívčí románky – tak tam jsem se dočetl slovo hrdopýšek. Hrdý i pyšný, rozumíte? Tak to jsem já, hrdopýšek…“ a krasavec se zachichotá náhlou překvapující fistulí a holčičím gestem si zakryje oči. „Hlavinku takhle…“ řekne pan Cyril jenom a pokračuje ve stříhání.

A jdete dál a tam paní Pašková, už ne nejmladší paní s nápadně krásnýma nohama, které podivně kontrastují s její pošedlou tváří utrápené myšky, projíždí hřebenem husté vlasy luxusně vyhlížející dámy, tu a tam střihne, podívá se, zas střihne a jaksi rozpačitě říká: „Roman, když byl malý, tak jednou měl morče. Ale myslím, že jen asi měsíc nebo dva, nevím už…“ (Roman, rozumí se, je syn paní Paškové a střed jejího vesmíru – ale o tom později.) A dáma řekne velmi určitě, tónem zřetelně navyklým na úctu a vážnost: „Když chcete mít doma zvíře, třeba jenom kanára, musíte se omezit, bez toho to nejde. Nemůžete se už ze dne na den sebrat a frnknout na Mallorcu nebo na Šumavu nebo já nevím kam. Když tomu tvorečkovi vadí kouř nebo rámus nebo cizí tváře, nemůžete kouřit nebo rámusit a vodit si mračna návštěv... I ten kanár vám udělá mantinely, osedlá si vás. Moje kočky zaplaťpánbu jsou tolerantní, možná až moc… Ale víte, ta vzájemná závislost, to je nádherný pocit! Mužský by něčeho takového určitě zneužil.“ A můžete přemýšlet, kolik dámě je, pod tím mladistvě energickým účesem, který jí paní Pašková vyrábí: čtyřicet, zachovalých padesát, velmi zachovalých šedesát nebo ještě víc? Všecko je možné.

A zas kousek dál, šikmo trochu a naproti, si všimnete, že Olinkou stříhaný mladík má na krku tlustý zlatý řetěz a pod ním na tenkém zlatém řetízku ještě emailový medailonek. A oči má mladík pevně zavřené a mlčí. A pak najednou řekne: „Přemýšlel jsem, že bych si třeba nechal vytetovat na čelo motýlka. Docela maličkýho, tuhle.“ Levým ukazovákem si poklepe se strany na čelo, gestem, jakým obvykle se vyjadřuje snížená příčetnost, dlouze se odmlčí a s očima už zas zavřenýma dodá: „Jenže nevím. Když to vezmete kolem a kolem, je to všechno tak povrchní…“

A za vámi, kde na začátku kapitoly seděl Malina, si útloboká slečna vzdychne a řekne líbezným polohlasem: „Ježíšmarjá! Já, pane Stracený, když takovýho blbečka slyším, tak bych se snad dala na holky. Řekněte mi, ale doopravdy, bejvalo tohle i dřív? Když vy jste byl mladej, bejvali kluci takovýhle nemastný paka?“ Pan Stracený ale neodpoví, pečlivě jí holí temeno hlavy, pak otře břitvu, řekne „Pardon…“ přejde k Olinčinu křeslu a hlasitě se jí napomínavým učitelským tónem, zřetelně oddělenými, zvolna a důrazně vyslovovanými slovy zeptá, jak proboha může pána tak vysoko vystříhávat strojkem, když přece tisíckrát jí říkal, že ten přechod se musí udělat nůžkami přes hřeben, jemně a pečlivě, na tom že nejvíc záleží, když to má vypadat přirozeně. A vy ani nevidíte, jak Olinka zrudla a stiskla rty a jak nejspíš by nejradši zařvala nebo se rozplakala, protože máte před očima jen a jen čepel břitvy, jíž pan Stracený ukazuje na mladíkův zátylek. A stříbrný lesk čepele tvoří se zlatým leskem tlustého řetězu na mladíkově krku podivný, jakoby zlověstný souzvuk a do toho se ozve rozjařený mužský hlas: „Paráda! Na mou duši paráda, tohle! Jestli někdy vymyslím detektivku, nešoupnu ji nikam jinam než do takovéhle oficíny! To je na vraždu místo jak stvořený!“

Takže se otočíte a vidíte: u Katčina křesla stojí obtloustlý pán středního věku v manšestrových šatech pískové barvy a tmavohnědém roláku, jak se to nosívalo před nějakými dvaceti lety, rozzářenýma očima obhlíží salon, všechnu tu tenkou, leskle kovovou eleganci, celé to vypočítaně a promyšleně nepravidelné uspořádání, a každé jeho oko, jak si okamžitě všimnete, je jiné barvy – jedno zelené a druhé hnědé. A pán si sedne do křesla, svalí se do něho spíš, jako by se byl zrovna dlouho, až do vyčerpání smál, a řekne: „Jenom oholit, prosím.“

První mezihra.

Je po desáté večer, Katka se vrací domů z kina a muž, který ji doprovází, jeden z mnoha jejích ctitelů – který ovšem o té mnohosti nic neví, na to Katka dbá – vede úvahu o tom, že bezdomovectví je především stav duše. Že bezdomovec je hnán potřebou vydělit se ze společnosti, demonstrovat viditelně svou neetablovanost, své žití pouze a jen okamžiku, potlačení minulosti a neplánování budoucnosti, své stále uskutečňované „carpe diem“; že bezdomovci jsou málem poslední praktikující romantici našeho civilizací zopatrnělého času... A takové ty bláboly. Kdyby ten pán šel a zeptal se v některém útulku, v některé charitě, dozvěděl by se docela jiné věci: především jak bezdomovci se shlukují do skupin, klanů, zkrátka do komunit, právě aby si vytvořili alespoň jakousi náhradní společnost skýtající jakýsi náhradní pocit sounáležitosti, jak jejich žití okamžiku plyne hlavně z bezradnosti a nedostatku mohoucnosti…

Taky si můžeme představit, že je trochu bystřejší, ten doprovodný ctitel, a že Katce vypráví míň intelektuální, ale zato skutečný příběh o tom, jak jednou kdesi nechal si ukrást takovou tu taštičku, tu pánskou kabelku, lidově a hloupě zvanou buzerka, a v ní všechny doklady a peníze, i když peněz ne víc než pár stovek. A jak den nato mu snad desetkrát zvonil telefon a teprv pojedenácté se ozval váhavý mužský hlas a představil se jako bezdomovec a řekl, že našel jeho doklady v koši na odpadky. A jak potom smluvil si ten hlas s ním odměnu – nálezné – a komplikovaný způsob předání pomocí mrtvé schránky za vypadlou dlaždicí ozdobné zdi kdesi na konečné metra, kde on – tedy Katčin ctitel – najde svou kabelku a kam odměnou vloží obálku s penězi („jen si, Katko, všimněte té důvěry!“ říká, „kabelka tam byla a já ji mohl vzít a nic tam nenechat, ale neudělal jsem to, to se ví…“), protože bezdomovec musí být opatrný, už jednou ho takhle na policii čtyři hodiny vyslýchali.

A to pěkné vyprávění mohl by Katčin ctitel zakončit trošku cynickou poznámkou o zřejmé užitečnosti bezdomovců, že jako zaplaťpámbu za ně... Ostatně o to nejde, ten pán to stejně nemyslí vážně, tu svou hloupou úvahu, jen se tak předvádí před Katkou, která ho stejně moc neposlouchá.

A hlavně to všechno je tu napsáno pro jenom takový jako úvod: o slabou půlhodinku později a několik uličních bloků dál totiž se jeden bezdomovec šourá pasáží, do níž na druhém jejím konci svítí okna salonu pana Straceného. Jinak je pasáž temná, za skly výloh je spíš tušit než vidět zatažené bezpečnostní mříže, všecko je to zamčené a jaksi nehostinné a po koutech bohužel taky cítit čuráním – osud všech méně mohovitých pasáží. Proto taky ty mohovitější zavírají k tomu příslušní pracovníci na noc pevnými mřížovými nebo plechovými vraty.

Houmles se jmenuje Kryštof Vodička a je z těch, co na sebe ještě hledí: džínsy má ušpiněné jen maličko a prošívaný bomber s nápisem Splinter Corps si vybral z hromady šatů v Charitě ani ne před týdnem. Šourá se, jak už řečeno, zvolna, ne moc jistým krokem – však pití je právě to, co ho přivedlo k houmlesáctví – v půli pasáže se dokonce zastaví a přehodí si svoje tři igelitové tašky z pravé ruky do levé. Ostře zářící okna salonu jako by ho odpuzovala, ale taky přitahovala, je v nich cosi nepatřičného a snad dokonce nekalého, v tom světle padajícím v tuhle noční hodinu tak zbytečně do pasáže jinak pusté, kde každý zvuk se rozléhá křaplavou a jakoby počuranou ozvěnou… A pak, když bezdomovec znovu vykročil, dokonce rozhodnějším krokem, odhodlaný kolem toho prosvíceného skla projít a snad i nakouknout dovnitř, světlo najednou zhasne. A houmles, sám ani neví proč, ztuhne v nakročení a čeká…

Snad minutu, ale když se nic neděje, nikdo nevychází, nic se neozývá, všude je ticho a teď už skoro úplná tma, vyloví bezdomovec z kapsy špačka, zapálí si a jde dál, najednou docela rychle a neváhavě a kupodivu bez jediného ohlédnutí na před chvílí osvětlená a teď temná okna salonu – konec konců je čas: když si svou lavičku nezabere v obvyklou dobu, mohl by se mu na ni nastěhovat někdo jiný.

Koniec ukážky

Table of Contents

Prolog.

První kapitola.

První mezihra.

Třetí kapitola.