Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Amaryllis Fox

Život v utajení

Příběh agentky CIA

Přeloženo z anglického originálu knihy Amaryllis Fox Life Undercover – Coming of Age in the CIA, vydaného nakladatelstvím Alfred A. Knopf, New York, 2019.

Originaly published in the United States by Alfred A. Knopf, a division of Penguin Random House LLC, New York.

Copyright © 2019 by Amaryllis Fox

Jacket image courtesy of Amaryllis Fox

Cover based on a jacket design by Jenny Carrow

All rights reserved

Vydala GRADA Publishing, a.s. pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7, tel.: +420 234 264 401, www.grada.cz

jako svou 7766. publikaci

Překlad Ivana Sýkorová

Odpovědná redaktorka Mgr. Marie Zelinová

Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková

Formát ePub Štěpán Böhm

Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner

Fotografie autorky na klopě Jesse Stone

Počet stran 240

První české vydání, Praha 2020

Vytiskla tiskárna CPI Moravia Books s.r.o., Pohořelice

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2020

ISBN 978-80-271-1874-8 (ePub)

ISBN 978-80-271-1873-1 (pdf)

ISBN 978-80-271-1313-2 (print)

Jména, místa a podrobné informace o operacích

byly pozměněny za účelem ochrany

zpravodajských zdrojů a postupů.

Věnováno mé mámě, která mě naučila žít bez utajení.

O autorce

Po ukončení aktivní kariéry u CIA pracovala Amaryllis Fox jako komentátorka aktuálního dění pro televizní stanice CNN, National Geographic Channel, Al-Džazíra, BBC a další zpravodajská média. Přednáší na konferencích a univerzitách po celém světě na téma zachování míru. V současnosti přijala roli moderátorky v novém dokumentárním seriálu The Business of Drugs televizní stanice Netflix. Žije v Los Angeles s manželem a dcerami.

Řekli o knize

„Amaryllis Fox toho prožila dost na to, aby mohla napsat napínavý špionážní román ve stylu Jamese Bonda. Místo toho napsala memoár, který dává bondovkám na frak. Nejen co se týká čtivosti a napínavosti, ale především v popisu světa špionáže. Dramatické okamžiky doplňuje reálný výčet všeho, co patří k práci moderního agenta. Amaryllis má skvělý, podmanivý styl a snadno pochopíte, proč byla tak dobrá agentka. Nebojí se být emotivní a osobní – to dodává knize hluboký lidský rozměr a přesahuje tím žánr špionážní memoárové literatury.“

Tomáš Fojtík

zakladatel FB skupiny Literární s(n)obi

„Tato kniha vám prozradí mnohem víc než jen to, kam si agenti CIA chodí pro falešné pasy, jak nejlépe ukrýt kontraband nebo obelstít pronásledovatele. Autorka líčí svůj život v CIA takovým způsobem, že jí budete chtít věřit i přesto, že pravdu v mnoha případech prozradit nemohla.“

Jan Kužník

novinář, publicista

„Poutavá kniha… Fox mistrně vyjadřuje nasazení i osamělost života v utajení a její paměti se čtou jako skvělý špionážní román.“

Publishers Weekly

„Výjimečná kniha… obdivuhodný život… Fox poutavě – a transparentně – popisuje svou práci tajné agentky CIA.“

Kirkus Reviews

1

Ve skle výlohy zahlédnu muže, který mě pronásleduje. Od chvíle, kdy jsem si ho všimla, jsem už párkrát odbočila. Naše cesty se protnuly ve špinavých bočních uličkách Karáčí. Odrazy našich postav se míhají ve výkladu krejčovské dílny. Má protáhlý obličej a je vysoký. Při chůzi otevírá a zatíná pěsti. „Bezpečí závoje,“ čtu slogan na plakátu propagujícím burky a hidžáby.

Před sebou zahlédnu mizet autobus, kterým jsem chtěla jet, pomalovaný přehnaně nápadnými barvami a vzory. Každý centimetr kapoty je vyzdobený tvary a spirálami v křiklavých tónech, spletitými a nekonečnými, a tak připomíná spíš alegorický vůz, dieselový chrám pro potěchu oka. Vypadá, jako by mu sebrali svobodu, pomalý, těžkopádný drak obtěžkaný vlastní krásou a cestujícími, kteří visí z jeho břicha i hřbetu. V Pákistánu jsem si je oblíbila, tyhle autobusy. V záplavě prachu a smogu a řvoucích klaksonů člověka překvapí, jako když pod maskou nudného obličeje objeví spřízněnou duši.

Když si tu rachotinu nechám ujet, moc mě to nezdrží. Za pár minut pojede směrem na Džinnáhovu ulici další. Jen ať si pan Ed nemyslí, že se mu snažím zmizet. Nic nevzbuzuje větší podezření, než když setřesete pronásledovatele. Tohle mě vždycky rozesměje ve filmech o agentech CIA. Honičky po střechách a nablýskané glocky. Ve skutečnosti by jediná taková akce v centru města vyzradila mou identitu a znemožnila mi práci v tajných službách na celý život. Lepší je dopřát jim falešný pocit bezpečí. Chodím dostatečně pomalu, aby mi stačili. V autě zastavuju na oranžovou. Pokaždé, když přicházím nebo odcházím, ujistím se, že mě dobře vidí. Jinými slovy, musím je k smrti nudit. Pak se vytratím a scény z bondovek si nechám až na chvíli, kdy je ukolébám do klidného spánku.

Zatímco čekám na autobus, sleduju, jak si pan Ed prohlíží kuchyňské potřeby u jednoho stánku. Není jasné, ke komu patří. První tip obvykle padne na místní službu – příslušník vládní kontrarozvědky státu, ve kterém právě jsem. Ale v tomto případě si nejsem jistá. Pákistánští agenti jsou ve své práci dobří. Sledovací týmy obvykle tvoří šest až sedm členů, takže mohou agenta, který mi je právě v patách, každou chvíli vyměnit, a tím minimalizovat riziko, že si něčeho všimnu. Zdá se však, že tenhle chlapík je sám. A nejen to, podle rysů v obličeji by to mohl být cizinec. Přes kalhoty má sice oblečený tradiční volný, dlouhý kamíz, ale něco mi říká, že má vazby na Střední Asii. Možná Kazach nebo Uzbek. S největší pravděpodobností si mě otipovává před zítřejší schůzkou. Al-Káida v poslední době zaznamenala příliv rekrutů ze Střední Asie. Nasazovat nováčky na sledování je docela běžné. Mají tak šanci poznat město, zatímco si je velitelé prověřují.

Pozoruju, jak se proplétá mezi stánky, které lemují tržnici Džodía bazar. Bere do ruky část karburátoru a pomalu ho otáčí. Když vidím, jak si ho prohlíží, napadne mě, jestli nepatří do třetí skupiny – ambiciózní prodejce zbraní, který ví, že spolupracuju s Jakabem, maďarským dodavatelem nejrůznějších sovětských přebytků. Pochopitelně je tu vždy ještě čtvrtá, nepříliš zajímavá možnost: je to jen obyčejný starý chlap, rádoby predátor, který si lačně prohlíží osmadvacetiletou Američanku, co se prochází ulicemi cizího města úplně sama. Ostatně, vždy je potřeba brát v úvahu Occamovu břitvu. Nejjednodušší vysvětlení je obvykle správné.

Vládní špion nebo trouba, když vás někdo sleduje, to je vždy důvod k ukončení operace. Se špehem v zádech nemá smysl potkávat se s informátorem ani vyzvedávat tajné dokumenty. I neškodný úchyl může být nebezpečný, když si vezme do hlavy, že viděl něco, o čem by měl mluvit. Naštěstí nejdu do akce. Dnes ještě ne, až zítra. Dnes jen zkoumám terén.

Jakab mi řekl, že to má být na křižovatce ulic Abdulláha Harúna a Sarvara Šahída. Tvrdil, že víc neví. Dokonce ani tohle neměl vědět. Informace vytáhl z kupců pod záminkou, že potřebuje zjistit, co chystají, aby jim prodal tu nejvhodnější bombu. Řekl jim, že musí znát cíl, protože jedině tak bude mít jistotu, že bude bomba obsahovat dost materiálu, aby ji zaznamenal Geigerův detektor. Dostatečně účinná, aby si vynutili pozornost, o niž usilují.

Přijíždí další autobus a já pomalu a klidně nastoupím, jako bych nejela zkontrolovat cíl možného teroristického jaderného útoku. Pan Ed vyšplhá nahoru a usadí se na střeše. Já si najdu volné sedadlo v části pro ženy. Venku se začíná šeřit a na motorkách se rozsvěcejí světla. V mumraji večerní špičky mám čas prohlédnout si okolní budovy; většina z nich je starší než celá země a jsou připomínkou doby, kdy byl Pákistán součástí Indie, hřištěm kolonizátorů a králů. Jako Američanka cítím jistou spřízněnost. Touhu vymanit se z chomoutu Anglie. Dokážu si představit, jak muži a ženy v kamízech a šátcích, kteří teď sedí okolo mě, házejí bedny s čajem do oceánu. Jsme země rebelů, oni i my. Jen kdyby kvůli tomu rebelství neteklo tolik krve.

Mezi auty a oslími povozy zahlédnu tu křižovatku, krčí se pod vybledlými plachtami, co jsou natažené mezi budovami a nabízejí ochranu před sluncem. Dnes už ale zapadlo. Na jedné straně je Pákistánská národní banka, to by mohl být jejich cíl. Ostatně mulláhové odpálili dvojčata jako legitimní vojenské cíle a tvrdili, že Amerika zabíjí muslimy nejen z tanků při pozemních operacích, ale také ožebračováním nevinných lidí. Něco na té budově mi však nesedí. Je betonová a nudná, poválečný brutalismus v nejčistší podobě. Nepůsobí zrovna jako křiklavý symbol západního blahobytu.

Počkám, až řidič zpomalí, a vyskočím na prašnou ulici. Pan Ed měkce seskočí na opačné straně autobusu. Přecházím ulici Abdulláha Harúna, pomalu, aby mě mohl dál sledovat, a vtom mi to dojde. Přede mnou, kousek stranou za bránou zajištěnou řetězem, je dům, který vypadá jako miniaturní hrad, malá kamenná pevnost obklopená rikšami a holuby. Je to Karáčský tiskový klub, bašta svobody projevu a nezávislého žurnalismu, místo proslavené protesty i debatami, s jediným barem v této zemi, který nabízí alkohol. Vsadím se o cokoli, že tohle je jejich cíl. Není nic lepšího, než zbombit se na místě, kde bouchne bomba.

Podle toho, co říkal Jakab, má být útok jen varováním – výstrahou pro všechny země, kde má tisk zelenou stejně jako alkohol. Nejprve vyčistí Pákistán, pak obrátí pozornost k bezvěrcům. Mají to šikovně vymyšlené, ale je pravda, že je mnohem snadnější naplánovat útok zde než na Times Square. Al-Káida se snaží získat jaderné zbraně přinejmenším od roku 1992. Tehdy Usáma bin Ládin poslal první zvědy do Čečenska, kde měli vyhledávat štěpný materiál, který se ztratil z rozpadající se sovětské ponorky. Jenže vyplavený jaderný materiál je vzácný, drahý a velmi nevyzpytatelný. Dává smysl, že si vše chtějí otestovat nanečisto a blíže k domovu.

To znamená, že před sebou mám dva scénáře současně: nejprve potenciální útok přímo tady a pak možné důsledky následného útoku na americké půdě. V tiskovém klubu přednášejí autoři a myslitelé z celého světa, včetně Američanů. Jaderná bomba o síle deseti kilotun by vymazala všechny budovy i lidi, které vidím v okruhu jednoho kilometru. Kdyby stejné zařízení odpálili před budovou New York Times v centru Manhattanu, výbuch žhnoucí silněji než slunce by sežehl na popel Times Square, Penn Station, Bryant Park a Městskou knihovnu, plus nespočet bytů, bister, školek a taxíků. Světlo se šíří rychleji než zvuk, takže zhruba půl milionu lidí v první zóně by se změnilo v prach dříve, než by vůbec zaslechli zvuk výbuchu. Radiace by pak v řádu dní zabila většinu lidí v okruhu dalšího kilometru v každém směru. A ve vzdálenějších zónách by jejich obyvatele v dalších letech kosila rakovina.

Terorismus je eskalující psychologická hra. Lidi neděsí poslední útok. Děsí je ten příští.

Myslíte si, že útoky na naše ambasády v zámoří, třeba jako ty v Keni a Tanzanii v roce 1998, jsou děsivé? Zkuste se podívat, jak při aktivním nasazení vybuchne obrněná válečná loď, což se stalo o dva roky později lodi amerického námořnictva Cole v Adenském zálivu. Myslíte si, že útok na naši armádu je děsivý? Co potom útok s obrovským počtem obětí na domácí půdě, jako třeba ten, který jsme s hrůzou sledovali jednoho slunečného úterního rána v září následujícího roku?

Od útoků z 11. září 2001 si al-Káida klade otázku, kam dál. Co by mohlo nahánět větší hrůzu než dopravní letadla narážející do mrakodrapů? Co může být ničivější než zavraždění tří tisíc lidí během nahodilého úterního rána? Jediné, co zbývá, je atomový hřib. Jedinou možnou eskalací je výbuch tak oslňující, že ho přeživší svědci budou mít vypálený na sítnici oka po zbytek života.

Pan Ed sleduje ženu, která prochází branou Karáčského tiskového klubu. Hlavu má zahalenou šátkem v pestrobarevném Pucciho stylu ze sedmdesátých let. Lem jejího kamízu zdobí přišité květiny. Působí zdrženlivě jako muslimská žena, ale vyzařuje z ní radost jako z postav v amerických rodinných seriálech. U brány nabízí prodavač květiny, řezané a svázané do pugétů, a svým pokřikem láká na slevu řidiče projíždějící kolem. Na chodníku za ním stojí reklamní poutač dětského zubaře.

Cítím, jak se mě zmocňuje hrůza. Ta zkáza. Obludná, zbytečná ztráta potenciálu. Mám chuť běžet k tomu muži s protáhlým obličejem, chci na něj zatlačit, zatřást jím a zeptat se, jak ho mohlo napadnout zabít ženu, která si na oblečení našívá květiny. Jak ho mohlo napadnout zabít půl milionu lidí, jako je ona. Jenže podle toho, co vím, je to jen řadový špeh. Svou šanci budu mít zítra. Jeden pokus vysvětlit al-Káidě, proč by neměla odpalovat jadernou bombu uprostřed velkoměsta. Jedinou příležitost, tváří v tvář skupině, která chce tuto zemi srazit na kolena.

Nech ho být, pomyslím si.

Muž vytáhne mobil, podívá se mi do očí a začne vytáčet nějaké číslo.

2

Můj táta je jako účetní výkaz: logický, zaměřený na data a čísla, schopný porovnat všechny vstupní informace, které dostane. Je Američan, vyrůstal ve Franklinville ve státě New York, což je městečko tak malé a izolované, že jen pár dětí z maturitní třídy pokračovalo ve studiu na vysoké škole. Otec nastoupil na Chicagskou univerzitu a později se stal jedním z nejmladších profesorů ekonomie v historii školy. Působil jako poradce zahraničních vlád z celého světa v oblasti energetické politiky už před tím, než jsem se narodila já a můj starší bratr Ben, což znamená, že jsme ho vídali převážně při cestě na letiště nebo z letiště.

Moje máma působí v té době spíše jako impresionistický obraz: krásná, opravdová a předurčená k tomu, aby se jednoho dne – ačkoli tehdy ještě ne – vymanila ze sevření pravidel a norem a žila podle vlastní, abstraktní pravdy. Je jako barva v našich omalovánkách, oživuje naše rána, odpoledne i večery. Je Angličanka. A stejně jako všichni Britové vyrůstala v prostředí tradic a protokolu. V mých nejranějších vzpomínkách je stále svázána stavovskými pravidly, která prostupují společenskými kruhy anglických panských sídel. V mládí bývala volnomyšlenkářskou básnířkou, ale její matka držela její neohroženou dokonalost na uzdě a vštěpovala jí, jak důležité jsou správné návyky, správná řeč a správné vzdělání, aby se jí dařilo ve zvláštních vodách britské aristokracie. A v mých nejranějších vzpomínkách zatím zvažuje, zda tato pravidla předávat dál. Dárek lásky nám dětem, které jsou jí vším. Srdcem je však stále umělkyně, a proto se rozhodne, že nám nechá prostor, jako bychom byli čistá plátna, a tak pomalu, statečně nechává naše barvy rozpíjet přes vyznačené okraje.

Můj bratr má poruchu učení. Někdy to znamená, že vůbec nezapadá do nalajnovaných konceptů školy. Je nesmírně chytrý, ale má potíže s motorickými schopnostmi a vyjadřováním, za což ho přihlouplí grázlové v naší škole ve Washingtonu nelítostně šikanují. Máma je odhodlaná Benovy potíže napravit, protože se bojí, že by k němu mohli být ostatní krutí, mohli by si ho zařadit do špatné škatulky nebo si o něm myslet, že je divný.

Trpělivě jako šerpa odhodlaný vynést náklad na vrchol Everestu sedává máma s Benem u našeho malého kuchyňského stolu nad otevřenou učebnicí matematiky a Ben si stěžuje, že je v ní moře číslic, které ani chvilku neposedí v klidu. Pořád poskakují jako skřítci, říká, a já je pozoruju ze skříňky pod dřezem pro případ, že by snad některá číslice vylétla do vzduchu, kde ji uvidím. Z té skříňky jsem si udělala své království, stěny jsem si vyzdobila výkresy s mraky ze zaschlého lepidla. Jednou za čas, když bratr zjistí, že lepidlo zase došlo, přestane předstírat pochopení a upře zoufalý, zničený pohled k mé skrýši. Zvednu packu našeho starého teriéra Snowyho a zamávám mu na omluvu nebo nechám ráčky poustevníčky, které chováme v akvárku, skřehotat jeho jméno, dokud se konečně nezačne zubit. A máma se taky přidá se svým nádherným smíchem, přestanou se učit a společně si uděláme popcorn – takový ten zabalený v alobalové pánvičce, co se na sporáku nafoukne jako těhotné břicho.

O víkendech se s Benem šťastně proháníme v areálu Smithsonianova muzea, jen my dva. Máma nás vysadí naproti strýčkovi Beazleymu, jak se říká dutému triceratopsovi z laminátu, jehož rohy jsou vybledlé a dohladka vyleštěné tisícovkami dětských rukou, které po něm šplhají. Seřídí nám hodinky, přidá důrazné pokyny o autech a cizích lidech („i kdyby nás lákali na štěňátka“), a když stoupáme po schodech nahoru, ještě za námi volá, jak moc nás má ráda.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

O autorce

Řekli o knize

1

2