Dóóóst dobrej vopruz

Ukážka z elektronickej knihy

Vyšlo také v tištěné verzi

www.fragment.cz

Karen McCombieová

Dóóóst dobrej vopruz – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Dóóóst dobrej vopruz

„Copak tě trápí, zlatoušku?“ poklekla teta Pauline vedle lkajícího Charlieho.

„Londýn mu připadá hnusnej. Chce domů,“ tlumočila důrazně Carli bratrův názor.

Bylo to úchylný – zatímco její devítiletý bratr dokonale zvládal roli mrzutýho batolete, Carli zas připomínala upjatou a znuděnou ženskou středního věku (i když v minivydání).

„Poslyš, směla bych brnknout našim a zjistit, jestli už je tatínek na cestě?“ šeptla mi Sandie do ucha.

Super. Pokud i Sandie – ta nejhodnější holka na světě – chce odtud co nejrychleji vymáznout, pak jsou vyhlídky víc než děsný.

„Hodili byste mě domů, Sandie?“ obrátila se k ní beze všech cavyků Kyra, která podle všeho prahla po útěku stejně zoufale.

A vzhledem k uzlu, který mi v břiše najednou zadrhla ledová hrůza, jsem měla sto chutí zeptat se Sandie, jestli by se v autě jejího tatínka nenašlo místo i pro mě…

E-knihy v edici:

Dóóóst dobrá rodinka

Dóóóst dobrý rande

Dóóóst dobrá ségra

Dóóóst dobrý kámoši

Dóóóst dobrý úlety

Dóóóst dobrý šoky

Dóóóst dobrý mejdlo

Dóóóst dobrej vopruz

Dóóóst dobrá schíza

Dóóóst dobrý lovestory

Dóóóst dobrý zmatky

Dóóóst dobrej stresík

Dóóóst dobrá partička

Dóóóst dobrej hepáč

Dóóóst dobrý Vánoce

Karen McCombieová

Dóóóst dobrej vopruz

Poprvé vydalo nakladatelství Scholastic Ltd. v roce 2002

Copyright © Karen McCombieová, 2002

ISBN 0-439-99371-7 (Scholastic Ltd.)

Z anglického originálu Tattoos, Telltales and Terrible, Terrible Twins

přeložila Petra Klůfová.

Obálka Luděk Bárta

Jazyková úprava Štěpán Kovařík

Jazyková korektura Eva Lehečková

Odpovědná redaktorka Helena Klečková

Vydalo nakladatelství Fragment, Pujmanové 1221/4, Praha 4

jako svou 983. publikaci. 1. vydání, 2005.

Epub konverzi provedlo Nakladatelství Fragment, s.r.o.

České vydání © Fragment, 2005

Text © Karen McCombieová, 2002

Translation © Petra Klůfová, 2005

Cover © Luděk Bárta, 2005

Epub konverze © Nakladatelství Fragment, s.r.o., 2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí

být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz

http:\\www.fragment.cz

ISBN tištěné verze 80-253-0051-X (1. vydání, 2005)

ISBN e-knihy 978-80-253-2264-2 (1. zveřejnění, 2014)

Obsah

Předmluva

1. Bonjour! Hola! Ahoj!

2. (Nijak zvlášť) Tajemní návštěvníci…

3. Noční mňamky a vzpomínky

4. Tak jo, aloha!

5. Jak je důležitý udělat první (špatný) dojem…

6. V pondělí ráno si hezky popláčem

7. Moje je lepší než tvoje…

8. Líný den a děsná lež

9. Díky, Carli, vřelý díky…

10. Volno za dobrý chování

11. Čert aby tu sestřenici vzal!

12. Podivný případ zalepenýho želváka

13. Šuškandy a hádky

14. Kyra a tajná šifra

15. Mimozemšťani a zmrzlina

16. Tajemství a bystrosluch

17. Sušenky a soucit

18. Mysli na taťku, mysli na taťku, mysli na taťku…

19. Ohňostroj a vztekostroj

20. Klid, pohoda a makaróny…

Předmluva

Milá maminko,

dneska jsem viděla ultrazvukový snímek Sandiina (budoucího) bratříčka nebo sestřičky. Vytáhla ho uprostřed McDonalda, což nebyl extra dobrý nápad, protože jsme si ho s kamarádkami posílaly kolem stolu a rozplývaly se, jak je rozkošňoučký, a děsně jsme ho těmi mastnými a slanými prsty umatlaly.

Tedy, nerozplývaly jsme se všechny. Chloe jsme zpražily nevraživým pohledem, protože si odfrkla a ucedila, že jí to připomíná rozmazanou fotku koblihy. Ale jo, uznávám – první ultrazvuk, co nám Sandie ukázala, fakticky vypadal dost koblihovitě, ale tenkrát byl mrňous starý asi tak pět minut a velký jako… no, jako kobliha. Ale teď ten rozmazanec vážně připomínal miminko s prstíky a palečky a trochu vyjukaným obličejíčkem. (To se už teď prosazuje rodinná podoba. Dvě ulice odtud zašeptejte „Baf!“ a Sandie vyskočí až ke stropu.)

Ale Sandie teď celou akci Mimino zvládá suprově (teda, po vachrlatým a kapku hysteickým začátku). Uznávám, že to nejdřív muselo být dost na hlavu, pochopte – když jste třináct let jedináček a zčistajasna se má objevit úplně nový mrně a vy ho máte automaticky mít rádi a nešílet z toho, že rodiče jsou z tý změny tak mimo, že úplně zapomněli, jak se jmenujete – o vaší existenci ani nemluvě.

Tím se automaticky odstartoval hovor o plusech a minusech toho, když je člověk jedináček nebo když má sourozence. Kellie (jedináček) tvrdila, že se jí líbí, když má maminku jenom pro sebe, zatímco Kyra (jedináček) tvrdila, že právě to je na jedináčkovství to nejhorší. Nejlepší na tom (podle Kyry) je velká šance dostat velký kapesný. To bych od Kyry vážně nečekala (jasně že čekala!). Jen (jedna starší sestra) a Chloe (dva mladší bráchové) k tý věci neměly moc co dodat, ale to jedině proto, že obě zrovna slintaly nad suprovým klukem u třetí kasy. Salma (jedna starší sestra, dvě mrňavý holčičí dvojčata a jedna skoro trvale zabydlená minineteř) se svěřila, jak sní o tom, že je jedináček a bydlí v domě, kde si člověk může nějakou věc odložit s nadějí, že ji i za deset minut najde na svým místě. Mám dojem, že to byla narážka na to, když načapala Rosu, Julii a Laurel, jak do záchodu splachujou obsah její taštičky s mejkapem. Nebo si možná vzpomněla, jak do videa hezky jeden po druhým nastrkaly její kosmetický vatový tampony.

A já? Neumím si představit život bez Tora, který si pobrukuje znělku svých oblíbených zvířecích pořadů. A u oběda a večeře bych se zbláznila nudou, kdyby si z hrášku nemodeloval mrakodrap! A Jabla – hele, v životě se nemůžete nudit s šílencem, který si pětkrát denně mění účes a je chorobně závislý na všem lesklým*. S Linn si člověk taky užije zábavu… i když asi jen tak deset minut do měsíce.

O tobě, maminko, vím, že jsi jedináček, ale po zkušenosti z posledních týdnů si občas přeju, aby to platilo i pro taťku. Uznávám, že to zní podrazácky, ale až si přečteš tohle, nejspíš ti to hned bude jasný. Hlavně buď ráda (děsně moc ráda), žes nebyla tady, když…

No, radši to neprozradím předem, ať nepokazím vyprávění. Obrať stránku a všechno ti bude (příšerně) jasný…

Mám tě moc ráda.

Ali

(tvoje dítě lásky č. 3)

* Zato bych se klidně obešla bez Jablina vaření. Dneska jsme k večeři měli květák a sýrové čili. Radši nevzpomínat.

1

Bonjour! Hola! Ahoj!

„Líbí se vám to?“

Já i Tor jsme naklonili hlavu k rameni a zkoumavě se zadívali na Jablino dílo. Na stěně v kuchyni – hned vedle korkový nástěnky (která je tak zaneřáděná vším možným, že nástěnku pod tím vlastně nevidíte) – visel plakát, olemovaný rámem z umělohmotných banánků, navzájem spojených drátky.

„No, docela to ujde,“ připustila jsem.

„A co teprve, když udělám… tohle!“

Jabla okázalým gestem zmáčkla vypínač a banánky rozsvítila. (Žárovičkový řetěz maskovaný jako ovoce…)

„Banány se pěstujou tam?“ zeptal se Tor, když jsme spolu nadšeně zatleskali.

„V Chorvatsku?“ zamračila se Jabla a zadívala se na červené střechy a modrou zátoku, jako by tam hledala nápovědu. „É, spíš asi ne. Proč?“

Jabla jen těžko mohla pochopit, o co našemu bratříčkovi jde. Pro ni plakát ukazoval akorát krásný starý přístav a žárovičkový banánky mu dodaly suprovou atmosféru.

„Vsadím se, že nemáš páru, kde Chorvatsko vlastně je!“ ušklíbla jsem se pobaveně.

„To teda vím! Je to vstupní brána do střední Evropy!“

„Jabli – to sis právě přečetla z plakátu!“

„A nepřečetla!“

„Přečetla! Stojí to hned pod slovem ‚Chorvatsko‘ a je to schovaný za banánky!“

„Vůbec jsem si toho nevšimla,“ pokrčila Jabla rameny. „No tak řekni ty, kde teda leží Chorvatsko, když jsi ta chytrá Alča Palča.“

Je důkazem Jabliny nebetyčný naivity, když zkouší ze zeměpisu holku, která čirou náhodou noc co noc spí ve stejným pokoji jako obrovská mapa světa. A navíc Jabla jako by dočista zapomněla, že Chorvatsko patří k místům, odkud nám mamka nedávno poslala pohlednici. To já si pamatuju, že když někdy počátkem roku přišel dopis, zabodla jsem červený špendlík k městu jménem Zadar (podle poštovního razítka na obálce).

„Leží mezi Slovinskem a Srbskem,“ informovala jsem ji.

Jable se v očích objevil skelný výraz. Krindypindy, copak vážně prospala všechny hodiny zeměpisu a společenských věd, kdy jsme probírali Jugoslávii a celou tu válku? Echm, jak znám Jablu, tak nejspíš jo.

„Nebo,“ zkusila jsem to nanovo, „si na mapě najdi severní Itálii a pak zaboč kapku doprava. Tak nutně narazíš na Chorvatsko.“

„Chmhm… Fajn, a chce někdo z vás nafouknout osla?“ broukla Jabla roztržitě.

„Jo, já!“ zaječel Tor a vyřítil se do domovní chodby (kde stála váza plná obrovitánských umělých slunečnic, ze stropu bimbaly fáborky a zábradlí bylo celé omotané řetězy umělohmotných kytek a naproti dveřím byla místo uvítacího transparentu přišpendlená stará plážová osuška).

Jabla by sice dostala nula bodů za znalost moderní historie, ale patřila k premiantům, pokud šlo o schopnost rozveselit lidi (a mě především). Normálně nemívám sklon k žárlivosti, ale včera na mě padla trošku depka, protože Billy, Jen, Chloe a Kyra měli tu kliku, že na léto vyráželi do ciziny, a dokonce i Sandie, Kellie a Salma jely navštívit příbuzné, ne zvlášť daleko, ale každopádně ne tady. Což je místo, kde budu tvrdnout já i se zbytkem svý chudičký rodiny.

Ale to se rozumí, taťkovi jsem si na to nestěžovala – věděla jsem, že se vážně snaží a není to jeho vina, že krámek a opravna jízdních kol z něho neudělaly milionáře, a dokonce mu nevydělají ani tolik, aby si mohl dovolit zavřít krám a trmácet se někde pár týdnů s námi a se stanem. (I když příští týden krámek na čtyři dny zavře, protože pojede na velký veletrh jízdních kol někam do Yorkshiru, ale to je zase jen práce a ne zábava.)

Zato jsem si postěžovala a poplakala u Jably – a než jsem se stačila vzpamatovat, Jabla už rabovala kuchyňskou linku a skříně a ždímala z taťky nějaké peníze, aby z domu vyrobila prázdninový karnevalový palác. Dneska ráno – místo obvyklýho nájezdu do obchodu s potřebami pro zvířata – jsme se s Torem přidali k Jable a prolezli všechny výprodeje ve Wood Green. Domů jsme se vrátili s horou letních ozdobných cerepetiček, který jsme pak celou věčnost rozvěšovali po domě.

Úplně nejlepší byly prázdninový plakáty, který Jabla vymámila zadarmo v cestovní kanceláři na Crouch End Broadway. Kromě banánky vylepšeného plakátu Chorvatska, co visel v kuchyni, jsme přilepily plakát i na dveře všech ostatních místností, abychom je naladily super prázdninově, takže obývací pokoj se teď změnil ve Španělsko (zdobil ho obraz velikánskýho žlutýho slunce ve stejným odstínu jako stěny), Torův pokoj byl Austrálie (měl plakát s koalou), ze záchoda se stal Dunaj (moc hezký motiv s řekou), taťkův pokoj byl Seychely (usoudily jsme, že si zaslouží trochu luxusu), Jablin pokoj se přeměnil na Nepál (i když nevěděla, kde leží), ten můj byl Havaj (zářivě modrá obloha) a Linnin pokoj představoval ledový Island, což mluví samo za sebe, ale nikdo z nás nevěřil, že to vydrží i po tom, co to Linn uvidí.

„Co kdybys mi pomohla pověsit ten transparent, Ali?“ zeptala se Jabla a drapla hromadu krámů ze stolu pokrytého strakatým igelitovým ubrusem (2,99 liber), který měl zajímavý vzor se surfaři, pruhovanými plážovými slunečníky a ananasy.

„Jasně,“ kývla jsem a zvedla židli, aby Jabla měla na čem stát. Pomalu jsem za ní pajdala ke dveřím. (Ty pitomé přetržené šlachy v kotníku ještě nebyly zralé na rychlou chůzi, lezení po žebříku ani tančení kankánu.)

Cestou kolem dveří obýváku jsem zahlídla zvolna rudnoucího Tora, který udýchaně nafukoval obrovský plovací kruh s oslí hlavou (ve slevě za 1,99 z Ahmedova neuvěřitelně super Superkrámku), co měl trůnit na jeho sedacím pytli před televizí jako letní sedačka. Ovšem podle toho, jak kolem rychle rostoucího osla s hopsáním štěkali (Rolf) a vrčeli (Winslet) psi, nedala bych moc za to, že za chvíli nám tuhle zábavu pokazí jejich tesáky.

„Podrž to,“ broukla Jabla a podala mi kladívko a hřebíčky. Otevřela dveře a vylezla na židli, kterou mi sebrala. „Jo, hele, už se ti ozval ten kluk?“

Ten Kluk… to měl být Feargal, se kterým jsem jednou (minulou neděli) měla ne-zrovna-rande.

„Jabli, nemáš nějak tmavší vlasy?“ zašvidrala jsem na sestru. Její trapnou otázku jsem nechala bez odpovědi a podala jsem jí kladivo a hřebíčky.

Zvláštní! Na sluníčku vypadají vlasy normálně světlejší – dokonce i Joanne, Číňanka z naší třídy, tvrdí, že na sluníčku má místo černých vlasů tmavě hnědý – ale s Jablou si příroda kdovíproč šeredně zahrává. Hřívu, která jí sahá k ramenům, má obyčejně hnědohnědou, navlas jako já (a taťka a Tor), ale takhle na sluníčku bych přísahala, že ty vlasy jsou…

„Tmavý dub. Aspoň to tvrdili na krabičce. Líbí se ti?“ zaculila se na mě Jabla a při tom k rámu dveří přitloukala vlastnoručně vyrobenou zvonkohru.

Název barvy ve mně probudil upřímný obavy, jestli si moje sestra náhodou neobarvila vlasy lakem na dřevo. Ale ať už to byl skutečný omyl nebo nefalšovaná a v praxi prověřená barva na vlasy, hlavní problém doslova bil do očí.

„Jabli!“ vyjekla jsem. „Babička tě zabije! Víš přece, jak nesnáší všechny uměliny!“

Jako jsou barvy na vlasy, jako je piercing, jako je plastická chirurgie. Naše babička je v mnoha směrech celkem v pohodě (odstranitelný věci, jako je mejkap a oblečení, dokáže jakžtakž překousnout), ale nesmí dojít na nic ze shora uvedenýho seznamu.

„Mně to povídej – ale když já strašně moc chci mít černý vlasy jako Lota!“

Lota a Roubík jsou Jablini dva nejlepší kámoši, který si oba barví vlasy, mají tetování a piercing a babička se na ně dívá se setsakramentskou ostražitostí.

„Stejně tě stoprocentně zabije!“ vyhrožovala jsem sestře.

„Možná, ale neudělá to, když se budu barvit postupně, takže si toho nevšimne! Chci říct, že tahle barva – to je akorát o jeden odstín jiný, než jsou mý vlastní vlasy!“

Hm, to je fakt.

Ale! Bylo to stejný jako v polovině července tvrdit, že už jsou skoro Vánoce…

Jenže zkuste Jable něco vysvětlit, když si vezme do hlavy, že se zkrášlí!

„Máš to našišato,“ upozornila jsem ji radši, protože její ručně psaný transparent se naklonil k jedné straně a pleskal o necinkající umělohmotnou zvonkohru.

„Lepší?“ povytáhla jeden konec umělýho zelenýho břečťanu.

„Bella, bella!“ ozval se hlas a zavrzala zahradní branka.

„Díky, Stanley,“ usmála se Jabla na babiččina přítele, který teď ustoupil stranou a nechal babičku vejít jako první. „Líbí se ti to, babi?“

Chudák babička – našpulila rty a nasadila výraz, jako když se zoufale snaží pronést něco pozitivního. Ta nejumělečtější a nejneučesanější věc v celém jejím bytě je hromadná fotka nás všech (kromě Linn) na jejím okenním parapetu, a teď tu stála tváří v tvář řadě veselých zvonkoher, co Jabla vlastnoručně vyrobila z balíčku barevných průhledných plastových vidliček z výprodeje, a transparentu udělaného jako taková mozaika (z nabarvených syrových makaronů), který hlásal „El Paradiso“. Babičce to očividně vyrazilo dech, a to ještě ani nebyla uvnitř.

„A nemáš tmavší vlasy?“ zamračila se místo odpovědi na Jablu.

„Kdepák!“ lhala Jabla. „Akorát potřebujou umýt!“

„Ty bys potřebovala vymýt spíš mozek!“ houkla Linn. Blížila se po chodníku domů a i po dni plném dřiny v obchodě s konfekcí se dokázala bleskově vytasit s pěknou jízlivostí. „Co přesně s naším domem vyvádíš?“

„Mění ho na prázdninový ráj! El Paradiso!“ zašvitořila jsem zvesela, než se Jabla stačila naprudit a obě by na sebe začaly syčet urážky. „Bylas přece u toho, když se Jabla včera večer dovolovala taťky, jen si vzpomeň, Linn!“

„Jo, ale netušila jsem, že má v plánu udělat z našeho domu prvňáčkovský výkres!“

Hmmmm… Ani Linn ještě nebyla uvnitř. Prozatím všechno svědčilo o tom, že stav zápasu je dva tři ve prospěch El Paradiso. (Stanleyho názor se nepočítá, protože on vlastně není tak úplně rodina.)

„Tatí!“ vypískl Tor, kterýho jeho mimozemšťanský anténky přinutily vyskočit a mazat ven z domu, aby přivítal taťku, i když my ostatní jsme si jeho příchodu vůbec nevšimli.

„Ahojky!“ hlesl taťka mdle.

„Není ti něco?“ vyhrkla jsem, protože jsem dostala strach, že mu postačil jediný pohled na transparent, aby došel k rozhodnutí, že se všichni odtud honem odstěhujeme, než sousedi zavolají zásahovou policejní jednotku na ochranu dobrýho vkusu.

Neřekl ani slovo. V obličeji měl poděšený výraz, jako by mu náhle svitlo, že vypral džíny i s dvacetilibrovkou v kapse. Buď tohle, nebo uviděl přízrak.

„Martine?!“ vykřikla babička navlas stejným tónem, jako když někoho z nás nachytá čučet na seriál Nejslabší článek v době, kdy si máme psát úkoly.

„Uch, promiň, promiňte…“ Taťka potřásl hlavou, jako by se zrovinka probral z kómatu. „Ale před chvilkou jsem měl ten nejpodivnější telefonát, co…“

„Divný? Jak divný?“ vyzvídala jsem. V břiše se mi zadrhl malý uzlík paniky.

„No, víš – divný není to pravé slovo, spíš nečekaný,“ opravil se taťka chvatně, když si všiml, že mi z vyvalených očí čiší děs.

Nečekaný…

Klidně mi otlučte o hlavu zbytečný pesimismus, ale mně se to stejně nelíbilo ani za mák.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

Předmluva

1 Bonjour! Hola! Ahoj!

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: