Adriana Krnáčová

Zpupnost

Všechny postavy, příběhy i zápletky, které by ve čtenáři mohly vyvolávat dojem, že se zakládají na pravdě a odrážejí skutečné lidi a děje, jsou jen a pouze výtvorem autorčiny fantazie. Jakákoli podobnost je tedy čistě náhodná a autorkou nezamýšlená.

ZPUPNOST

Copyright © Adriana Krnáčová, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6990-0

Věnováno Ještěrce

Zpupnost (řecky hybris) původně označovala jednání smrtelníka, který nezná svou míru vůči bohům, vůči králi a později i vůči obci, rouhání a vzpouru proti řádu světa. V městských státech se hybris pokládala jednak za urážku ostatních, jednak za nebezpečnou provokaci, jež může vyvolat pomstu a násilí. Aristotelés vymezuje hybris takto: „… zahanbení, zneuctění oběti ne proto, aby člověk něčeho dosáhl, ani proto, že se mu něco přihodilo, ale jen z vlastního potěšení. Hybris není pomsta za minulé urážky. Příčinou tohoto potěšení je, že si lidé myslí, že hanobením druhých posilují svoji nadřazenost.“ (Wikipedie)

PROLOG

Nebyl to povedený den. Studený podvečer se povaloval v typické pražské šedi. Provoz se plazil po magistrále a nic nenasvědčovalo tomu, že by se právě dnes mělo přihodit něco výjimečného. Únor je zvláštní měsíc. Buď může mít podobu ozývajícího se jara, anebo taky belgické mlhy, tedy vlezlého chladu a vlhka. A dnes bylo chladno. V holešovické hasičské stanici vládla pohoda. Po večeři se členové pohotovostního týmu bavili každý po svém, četli si, telefonovali nebo sledovali televizi. Klid byl náhle přerušen pronikavým zvukem sirény. Zmechanizované a maximálně účelné pohyby přesunuly posádku během několika minut na cestu na Prahu 9. Do areálu bývalé Kolbenky se sjíždělo několik družstev záchranného systému. Z vysílačky se ozývaly přesné pokyny, kam a jak se zařadit, co se od které skupiny očekává, kdo je velitel zásahu.

Marcel Velek mezi hasiči nevynikal výškou, ale zcela jistě zkušenostmi. A protože se dokázal vyjadřovat stručně a jasně, často ho zvali do televize, aby moderátorům vysvětloval, jak se postupuje při různých katastrofách, zemětřeseních nebo povodních. Nesnášel to. Co by měl sakra říkat? Že je to průser, že pravděpodobnost přežití po sesuvu části horního masivu na vesnici tvořené z valné části z chatrných chaloupek se limitně blíží nule? A co? Koho to zde zajímá? Koho zajímalo v jeho rodné vesnici, kolik lidí vytáhne ze sutin zříceného domu v Itálii nebo Indii? Sám se necítil jako hrdina, ačkoli nejednou skončil v nemocnici s nejrůznějšími zraněními – naposledy to byly dva naštípnuté obratle. Po otravné tříměsíční rehabilitaci nastoupil do plného výkonu. Sice již nejezdil na zahraniční mise, ale byl považován za experta v oboru.

„Jak to vypadá?“ zeptal se velitel holešovického oddílu.

„Zatím nemáme požár pod kontrolou, tak se přesuňte na jižní stranu. Zadní hala se mi nějak nezdá. Ještě to úplně nepropuklo, ale buďte opatrní. Nevíme, co je uvnitř.“

„Rozumím,“ odvětil dvoumetrový velitel a obratem vystřelil několik rozkazů své jednotce.

Snad tam nebydleli bezďáci, pomyslel si Velek. A když jo, tak doufejme, že stihli utéct.

Bylo nad ránem a zásah pomalu končil. Doutnající zbytky hal, mokro a všudypřítomný štiplavý zápach připomínající několik dílčích vítězství ohně. Posádky dobrovolných hasičů nasedaly do vozů a postupně opouštěly místo dění.

„Veliteli Veleku! Potřebujeme vás tady.“

Oslovený se na kolegu z holešovické jednotky tázavě otočil.

„Co se děje?“

„Mno, nejsem si jistej, ale řekl bych, že máme dvě mrtvoly.“

„Kde? Odveďte mě tam,“ odvětil klidně velitel.

Hala na konci areálu byla v podobném stavu jako ostatní budovy. Vyhořelý vnitřek, z fasády stékala voda a celá budova doutnala. Velek si bezděky vzpomněl na Bosnu. Na vybombardované domy a mrtvé lidi uvnitř, někdy těla ohněm znetvořená k nepoznání.

Překračovali začouzené fragmenty zařízení, palety, trámy a haldy nějaké hmoty, která sice vzplanula, nestihla však shořet. Těla ležela spořádaně vedle sebe, ztuhlá, se zkroucenýma rukama a nohama. Velkovi bylo jasné, že zuhelnatělé zbytky nedávaly moc šancí na rychlou identifikaci. Ale nebylo pochyb: šlo o lidské bytosti.

„Zavolejte koronera,“ houkl. Bylo mu jasné, že tohle nejspíš nebyl obyčejný požár.

1

Zasedání vlády je nevyzpytatelné. Nikdo neví, kdy bude konec. Je těžké plánovat program, pokud nejste zrovna ten, kdo vládu řídí. Matěj Hrubý jím nebyl. Patřil k početnému personálu, který podporuje, radí, zařizuje a v některých případech i manipuluje. Diplom z Oxfordu ho předurčoval ke kariéře minimálně na zamini, on se však rozhodl založit si poradenskou firmu a zůstávat raději v pozadí. Práce s informacemi pro něj byla vždy důležitější než formální moc. Nepotřeboval stát v první linii a za všech okolností vzdorovat orkánu. Matějovým úkolem bylo chránit zadek nebo záda těm, kdo v první linii stojí.

Záleží na tom, kde byl dotyčný nejzranitelnější.

„Ahoj, Matěji,“ ozvalo se ze sluchátka. Neměl to zvedat, bylo mu jasné, že tohle bude otravné. „Už jsi to zařídil? Bude to?“ tázal se hlas.

„Jo, je to v běhu,“ odvětil tázaný s nevolí v hlase, kterou citlivější osoby musely postřehnout.

„A kdy to bude?“ dotíral hlas.

„Musí rozhodnout zastupitelstvo a zasedání je naplánované až na konec příštího měsíce.“

„Dobře, a je to jistý? Projde to?“ Dotěrnost se stupňovala.

„Myslím, že ano,“ odtušil Matěj s již slyšitelným napětím.

„No jen aby, věnoval jsem se tomu velice intenzivně, jestli mi rozumíš.“

„Nevím, co myslíte, ale udělal jsem pro to maximum. Musím končit, volají mě do sálu,“ zalhal Matěj a přerušil hovor.

Takoví klienti jsou za trest, pomyslel si. Ale platí dobře a včas. Problém je v tom, že se občas utrhnou a jednají na vlastní pěst, a do situace tak vnášejí chaos. Kvůli přílišnému tlaku pak jeden ztrácí přehled, a když není přehled, což platí pro složité situace dvojnásob, smrdí to průšvihem. Musí Klienta nějak uklidnit, aby nenapáchal škodu, jež by se pak jen těžko napravovala. Jedině kladný výsledek mu zajistí proplacení faktury. Přičemž celá ta věc není nějak zvlášť složitá, nebýt toho, že se radnice moc nemá k tomu, aby schválila změnu územního plánu, kterou Klient požaduje. Technologické centrum na kraji Prahy není nic špatného, jenže ty kamiony se tam musí nějak dostat. Jasně, městská část může dělat problémy, ale pokud je starosta rozumný, mělo by to klapnout.

2

Ve Strakovce se jeden moc nenají, na rozdíl od parlamentní restaurace nebo bufetu, kde si za pakatel můžete koupit cokoli, ale co je důležitější, můžete zde vytěžit hromadu hladových poslanců, kteří nejsou skoupí na slovo. Jeden by se divil, jak jsou všichni sdílní, když jim trochu kručí v břiše.

Matějova výhoda byla, že neměl žádnou viditelnou výhodu, ale ani nevýhodu. Nebyl příliš vysoký ani příliš malý. Postava souměrná, a kdyby se intenzivněji věnoval sportu, dala by se označit za atletickou. Jenže pravidelnému pohybu bránilo pracovní nasazení a skutečnost, že s takovými klienty, jaké měl, nešlo moc dobře plánovat denní harmonogram. Plavé vlasy nedbale zastřižené a pronikavé zelené oči z něj dělaly lákavý objekt pro mladé i starší ženy. Pamatoval si, co mu jednou řekla jeho o několik let starší přítelkyně: „Miláčku, ty stejně nejlíp vypadáš v obleku. To bych ti uvěřila úplně cokoli.“ To však bylo dávno a Annie je teď šťastně vdaná za nějakého britského developera a čeká druhé dítě.

Naposledy s ní mluvil před měsícem, když se provalila aféra kolem Oxford Analytica. Již předtím se chytli kvůli brexitu, přičemž Annie zastávala odmítavé stanovisko s poukazem na to, že po odtržení přijde Británie o významnou pozici v geopolitickém uspořádání. Matěj byl naopak jeho příznivcem. Jako studenti politologie na Oxfordu se často bavili o budoucnosti Evropské unie, Blízkém východě, Rusku, Číně a pochopitelně USA. Mezinárodní univerzitní prostředí poskytovalo ideální prostor, kde se nadějní politologové a historici mohli v debatách navzájem provokovat, nesouhlasit spolu a obhajovat vlastní názory. To vše mu v Česku chybělo.

Pípnutí esemesky.

Půjdeme dnes někam? Říkals, že se máš s někým sejít a že můžu jít s tebou…

Agáta byla jeho nový úlovek. Nic vážného, šestým rokem studuje jakousi ekonomickou školu a u toho dělá modeling. Seznámili se na akci nějaké městské firmy. Sbalil ji a skončili u něj na Vinohradech.

Jo, vyzvednu tě v sedm večer u tebe. Kam půjdeme?

Ještě nevím. Tak v sedm.

A co si mám vzít na sebe?

To je jedno, jdeme na večeři. Tak zatím, ukončil Matěj konverzaci.

Uvidíme, jak se to bude vyvíjet, pomyslel si. Moc naděje tomu nedával. Je sice hezká, ale jeho víc braly intelektuálně zajímavější bytosti. Vytočil Gabrielovo číslo. Nechal to třikrát zazvonit, pak zavěsil a poslal raději krátkou zprávu na Threemu. Gabrielovi psal jenom na Treemu.

Gabriel Novotný byl oficiálně zaměstnán v prestižní poradenské a auditorské společnosti. Jeho pozice se jmenovala senior consultant pro business development, což znamenalo, že může dělat všechno, aniž by to musel nějak extra hlásit. Ve skutečnosti byl operativcem v oddělení utajených operací v Národní centrále proti organizovanému zločinu. Poradenskou společnost si vybral, protože mu to připadalo jako ideální krytí. Díky tomu se dostal všude a nikomu nebylo podezřelé, že se vyptává, někdy i na věci, které nesouvisely s předmětem jeho chystané analýzy. V průběhu studií na ekonomce se zajímal především o daně a statistiku. Nikdy neměl problém s matematikou, na rozdíl od cizích jazyků. Překážky je nutné překonávat, řekl si a v posledním ročníku se zapsal na intenzivní kurz angličtiny a v průběhu léta v jihoanglickém Brightonu dva měsíce poctivě studoval jazyk ve společnosti multikulturní party a pod dozorem nesmlouvavé lektorky.

Ze začátku to šlo ztuha, ale pak se rozmluvil a po pár týdnech už nikterak sofistikovaně a košatě, nicméně vesele konverzoval převážně v místní hospodě s podporou minimálně dvou pint guinnessu. Svůj podíl na tom měla i Tamara, kterou do Brightonu přivedla také angličtina.

Tamara studovala na Lvovské univerzitě programování a komunikační technologie a měla pocit, že by se vyjma počítačové terminologie měla naučit i mluvit normálně anglicky. Nebyla nijak zvlášť hezká, takový ten charakteristický slovanský typ – širší obličej s výraznými lícními kostmi, bledou pletí, ale překrásnýma modrozelenýma očima a dlouhými, hustými řasami. Gabriel si vzpomněl, co mu vždy říkávala jeho sestra: Když se chceš naučit jazyk, najdi si milenku, co neumí česky. A Tamara mluvila pouze ukrajinsky a rusky. Gabriel neuměl ani jeden z těch jazyků. Zatímco jeho rodiče měli ruštinu ve škole, jemu se tahle povinnost už vyhnula. Na jedné straně to byla úleva, ale postupným pronikáním evropských společností na ruský trh a ruských podnikatelských skupin na český trh se tato nevědomost stávala nedostatkem. Nyní se ovšem věnovali angličtině, což jim šlo opravdu skvěle, protože oba měli motivaci. Znalosti prohlubovali i po kurzu společně na pokoji – jednou u něj, podruhé u ní. Dvouměsíční pobyt se chýlil ke konci a oba věděli, že udržovat vztah na dálku není snadné, a snad ani žádoucí. Nebyla to ze začátku žádná velká láska, spíš si vyhovovali v mnoha ohledech. Intelektuálně i tělesně.

Poslední týden byl náročný, plný zkoušek a testů. Každý večer zkouškového týdne pak s celým ročníkem, který tvořila pestrá směsice lidí různých věkových kategorií, vždycky zakončili v hospodě.

Návrat do všedního dne byl po těch dvou měsících obtížný. Gabriel si velmi rychle zvykl na anglickou snídani, na lehkost bytí, procházky na pobřeží, večerní diskuse s kamarády a na Tamaru. Po dvou měsících se stala součástí jeho života a teď, po návratu do Prahy, mu chyběla její přítomnost, humor, šarm a taky pravidelný sex. Od té doby se vídali, jakmile to bylo možné. Jednou letěl on do Kyjeva, jindy ona do Prahy. Jejich vztah trval více než rok a nějak se nechýlil ke konci, právě naopak. Tamara mezitím získala lukrativní místo systémového inženýra v kyjevské pobočce Adobe a strmě stoupala po korporátním žebříčku. Sice se občas zasnila a přála si trochu větší vzrušení v práci, jenže peníze byly skvělá náplast na to, že musela každý den dělat to, co ji nikam neposouvalo. Jejím koníčkem bylo programování aplikací, brouzdání v darknetu a pařby s hackerskými kamarády ze střední školy. Zpráva na Viberu ji vyrušila z práce.

How it’s going? ptal se Gabriel.

Slowly, I miss U, odpověděla.

I miss U too. Any plans for the weekend? přiletělo vzápětí. Working, going out with friends. Nothing special. And you? Work, work, work.

Jejich společným jazykem byla a zůstala angličtina. Dílem proto, že to bylo praktické, dílem jim to připomínalo jejich setkání a pobyt v Brightonu.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PROLOG

1

2