Pierre Richard, Jérémie Imbert

JE SAIS RIEN, MAIS JE DIRAI TOUT

Copyright © Flammarion, Paris, 2015

All rights reserved

Translation © 2020 by Tomáš Kybal

ISBN 978-80-242-6696-1

Rodině a přátelům

Předmluva

Můj první dojem z Pierra Richarda? Zářivá bytost, nesmírně inteligentní a vnímavá, ne úplně herec. Umí hrát komedii, je pružný, nosí v sobě dědictví cirkusáků, a hlavně je ohromně zábavný, i když nehraje, což je společný rys pojící velké světové komiky.

Od našeho prvního společného zážitku, filmu Kopyto,jsem v něm měl přítele, skutečného přítele. Hned po prvním setkání už jsme nebyli dva herci, ale dva lidé, již se mají hluboce rádi.

S tím přítelem se už moc často nevídám, ale když se setkáme, je naše bratrství okamžitě obnoveno. Ostatně s tím, jak mu přibývají léta, zdá se mi stále krásnější. Neboť naše povolání nás nečiní obzvlášť šlechetnými ani dobrými, zvlášť s přibývajícím věkem. On zmoudřel, což je v mých očích ohromná vlastnost.

Proti všemu očekávání je snadné být Pierrovi partnerem: stačí ho sledovat. Jako když si hrajete s dítětem. Při hře nelze jít proti Pierrovi. On oplývá skutečnou vynalézavostí, náhlými ohromujícími nápady, jež z něj tryskají někdy i mimoděk a které prozrazují paradoxní osobnost, jíž v životě je, snivou i pragmatickou zároveň.

Pierre není nikdy obětí. Prochází životem nesmírně obratně a pružně, jak z hlediska duševního, tak tělesného, a k tomu velkodušně. Na své bližní se dívá s hlubokým lidstvím, což není dáno všem „komikům“. Jenže on právě není komik. Je to tragéd, který se skrývá za maskou humoru, jako Louis de Funès. Tím chci říci, jak vysoké o něm mám mínění.

Pro mě zůstal Pierre pořád stejný, nezměnil se ani o chlup. Změnila se společnost. A on jde s ní, přizpůsobuje se, jak může, ale jeho srdce je nedotčené. Líbí se mi také jeho přemýšlivost. A přemýšliví lidé, to je pro mě uklidňující, a Pierre mě vždycky ohromně uklidňoval…

Pierre je hezký obláček plující po letním nebi. Když na něj pomyslím, okamžitě mě napadnou představy z textu Jacquese Préverta. Pierre vidí věci, prochází jimi s grácií a je to skutečný básník jako Charles Trenet či pan Plume od Henriho Michauxe.

V dětství jsem vyrůstal mezi pěti sourozenci. Film mi vyrobil dalšího bratra na míru. Jmenuje se Pierre Richard.

Gérard Depardieu

Úvod

Drahý Pierre,

jak jsme se k tomu my dva dostali? Jelikož ty nic nevíš, já ti všechno řeknu.

Příběh začíná dopravní zácpou. Na západě Paříže je rozkopané náměstí d’Iéna, provoz řídí jeden četník. Náhle prochází postava v hnědém obleku. Muž ověšený taškami se pokouší proklouznout do hlučného žentouru vozidel a pak se rozhodne obrátit se na autoritu, jež se otočí a rozpaží přívětivě obě ruce. Mladík se zářivými kučerami pustí své tašky a prudce vyrazí ke strážníkovi, obejme ho a políbí. Četník vyvedený z míry tou nevinností je z toho celý paf. To nebývalé gesto představuje tvé filmařské počátky a mé první setkání s tebou, když jsem rozjařený seděl před telkou mých rodičů.

Jako mnoho dětí narozených v sedmdesátých letech jsem si neuvědomil, jaký význam pro mě bude mít to gesto o třicet let později. Ostatně, po dlouhou dobu jsem nedokázal říci, ke kterému filmu se ta scéna vázala. Dnes film Roztržitý počítám ke svým nejoblíbenějším filmům s tebou.

Jaro 2002. Debata s přítelem Yannem Marchetem se oživí poté, co zazní tvé jméno.

„Hele, pokud jde o Pierra Richarda, existuje nějaký dokumentární film, kniha nebo aspoň nějaká pořádná dokumentace zabývající se jeho osobností a jeho filmařskou prací?“

„Jak se zdá, tak ne, a přitom by toho v té věci byla spousta. Máme štěstí, že máme co dělat s posledním stále činným velkým komikem, tak jak to, že to před námi nikoho nenapadlo?“

Rozhodnuto, vytvoříme dokument, který zdůrazní specifika tvé filmařské a herecké práce.

První úkol: zkontaktovat tě. Vzdor své zdrženlivosti souhlasíš se setkáním s námi. Je v nás malá dušička. Srdečný rozhovor, žádné vylévání srdce. Pak při odchodu, v okamžiku, kdy se pokoušíš zkrotit vzpurný kabát, my se potichu dusíme smíchy při pohledu na hrdinu z našeho dětství, jenž se zoufale snaží zastrčit naši třicetistránkovou synopsi do vnitřní kapsy… ze které je náhle vnější. Spiklenecky mrknu na kamaráda: „Není pochyb, je to celý on!“ A tvá postava zlehka mizí a nám navždy vtiskne slunce do tváří.

Nesmíme ztrácet čas! Začíná bádání. Mé dny probíhají v rytmu nesčetných telefonátů umělcům, kteří s tebou blízce či vzdáleně spolupracovali.

Máme kliku, Gaumont vidéo se chystá vydat tvé filmy na DVD. Lépe to vyjít nemohlo. Podpis. Seznamuji tě s detaily, ale od našeho počátečního nápadu k dokončenému filmu uběhly tři roky.

Byl to náš první film, neměli jsme ještě žádné zkušenosti. Ne-připomíná ti to někoho? Ještě že jsme brnkli kamarádům, co vědí, jak na to (děkuju, Matthieu, Édouarde, Steve, Jean-Bernarde, Stéphane…).

Listopad 2005. Zavřený s naším přítelem Stéphanem Lerougem v prostorách Gaumontu objevuješ osmdesát minut a pětadvacet účastníků v televizním dokumentárním filmu Pierre Richard, L’Art du déséquilibre (Umění lability): Marie-Christine Barraultová, Maurice Barrier, Jane Birkinová, Clovis Cornillac, Vladimir Cosma, Mireille Darcová, Danièle Delormeová, Gérard Depardieu, Jean-Pierre Dionnet, Christophe Duthuron, Henri Guybet, Victor Lanoux, Georges Lautner, Paul Le Person, Stéphane Lerouge, Valérie Mairesseová, Danielle Minazzoliová, Carlos Morelli, Damien Odoul, Marco Pico, Yves Robert, André Ruellan, Danièle Thompsonová, Francis Veber… a ty!

Po promítání ke mně na konci chodby pomalu přistoupíš, jsi nadšený. Tvá první cituplná slova mě vzpruží. Ten den znamená počátek našeho přátelství.

„Teď, když se ti náš film líbí, se ti mohu, Pierre, přiznat: právě jsem založil s bratrem tvou oficiální internetovou adresu, www.pierre-richard.fr.“

– Mou oficiální internetovou stránku? A v čem to spočívá?

– Tvůj současný život, tvá filmografie, fotky a plakáty ze tvých filmů atd.

– Já se v internetu nevyznám, ale dobrá, když to říkáš!

Tohle se tedy píše místo úvodníku:

Pierre Richard, skutečný tvůrce forem, vynalézavý herec, jehož fraškovité působení nikdy neznehodnotí čas, uměl vytvořit atypickou postavu, nepravděpodobné spojení němého a mluvícího. Je to dědic Bustera Keatona v gestech a v tělesných výrazech a Groucho Marxe ve slovních hříčkách a slovních fraškách.

Pierre Richard byl v sedmdesátých a osmdesátých letech velmi úspěšný a stal se jedním z králů francouzské návštěvnosti s téměř padesáti miliony diváků za patnáct let. V zemích bývalého východního bloku, kde jeho fantazie pomáhala snášet tvrdý komunistický režim, se stal mýtem, proslavil se v některých asijských zemích jako v Thajsku, kde mu lidé říkají Piem, což znamená „ten, jemuž se všechno děje“, ale i na druhém konci světa, v Argentině, má osobnost Pierra Richarda univerzální moc, která překračuje jazykové bariéry.

Jedna z mých nejkrásnějších vzpomínek je nádherný dar, který mě čekal v den mých čtyřiatřicátých narozenin v jednom z pařížských apartmánů hotelu InterContinental: Mireille Darcová a ty, alias Christine a François Perrinovi, po třiceti letech zase spolu a líčící před našimi kamerami své vzpomínky na natáčení dvou klasických děl Yvese Roberta: Velký blondýn s černou botou a Návrat velkého blondýna. Pro Mireille ti bylo znovu jednatřicet. Vaše spříznění bylo pořád stejné. Smích, důvěrnosti a flirtování ve veselé atmosféře, která nakazila celý náš tým. Nezapomenutelné!

Po euforickém promítání našeho filmu v listopadu roku 2005 v Gaumontu, kde ses mohl setkat mimo jiné s Victorem Lanouxem, Georgesem Lautnerem, Valérií Mairesseovou a Francisem Veberem, jsme pokračovali v našem tažení.

Prosinec 2005. Yann volá svému kamarádovi na výbor Césarů: „Nemyslíš, že by byl dobrý nápad složit hold Pierru Richardovi? Posíláme ti dokumentaci.“

25. únor 2006, divadlo Châtelet, 31. udílení filmových Césarů. Jsme jak na jehlách, pohodlně usazení v našich křeslech na prvním balkoně. Právě v okamžiku, kdy nakráčíš na jeviště v černém obleku a bílých teniskách, my už stojíme a zlomek vteřiny po nás i 2 498 ostatních okouzlených diváků.

Aby se talent komiků prosadil u jejich bližních, je často třeba vyčkat do jejich smrti. Ve tvém případě tomu naštěstí tak ne-bylo.

V této věci ostatně nemáme moc jasno. Že by byl smích tolik zostuzující a ponižující, jak se nám někdo snaží namluvit? „Rozřehtat lidi znamená zbavit je jejich odvěké dědičné důstojnosti, jejich společenského významu, svléknout je,“ říkal Fernandel. Opravňuje nicméně tato odvěká nedůvěra ke komickému žánru, která trvá od Aristotela, k tomu, abychom čekali s uznáním jeho nejušlechtilejších představitelů a přiznali jim postavení, které si zaslouží, až po jejich smrti? Naprosto ne.

Od Kuby po Hongkong, od Bangkoku po Buenos Aires, od Paříže po Maubeuge rozechvěl tvůj poetický burleskní styl nejen Francouze, ale i Rusy a Argentince, nehledě na Němce, Belgičany, Španěly, Italy, Poláky, Čechy a další.

Překvapuješ mě, když se divíš, že tě mají rádi. Určitě o tom po-třebuješ být bez ustání ujišťován jako většina herců. To, že okouz-luješ muže, ženy i děti po celém světě, je jasně proto, že oni se identifikují s tvou postavou, s její křehkostí, něhou a nevinností. Jestli nechápeš, proč tě lidi milují, přečti si tenhle dialog z filmu Nevím nic, ale řeknu všechno, který jsi napsal v roce 1973 se svým přítelem Didierem Kaminkou:

DANOU: Jestli je vaše povaha stejně slabá jako vaše svaly, musí to být úžasné. Já mám tak ráda strašpytle. Každý se snaží na vás vytahovat, a vy jste opak, všechno vás rozhodí. Necháte se tak snadno porazit. S vámi se člověk cítí v takové nejistotě. Nádhera. Pro ženu je tak příjemné moci si položit hlavu na vykloubené rameno, cítit, že milovaná bytost je zranitelná jako hejno vrabců v den zahájení lovecké sezony.

PIERRE: Nikdy mi nikdo neřekl něco tak milého. Tělesně slabou bytost vzpruží, že je obdivovaná pro svou tělesnou slabost.

Tím je řečeno vše.

Když jsi zjistil, že jsem muzikant a že vystupuju na jevišti s rodiči a s bratrem, pohled ti náhle ožil. Muzika? V rodině? A pro děti? Hned jsi vyrazil s celou rodinou do divadla Trévise v Paříži. Kdyby mi jednou někdo řekl, že roztančím Pierra Richarda!

A pak to bylo silnější než já: požádal jsem otce, aby ti napsal písničku pro naše album, Les ZiM’s s’envolent. Jmenuje se to Tête en l’air (Hlava v oblacích), ten titul ti dost odpovídá, ne?

Nejlepší škola je drobný krok sun krok,

když se dotknu země, lehce se odrazím.

V restauraci jsem si oblékl sako naruby,

ale sklenky zkušenou rukou zachytím.

Nepřístojně dělám mýdlové bubliny,

ale nepřítomně nejsem velký blondýn.

Na ulici jsem králem švandy,

ztratil jsem klíče z bundy.

Refrén:

Hlavu v oblacích, hlavu v oblacích,

říká se, že máš hlavu v oblacích.

Hlavu v oblacích, hlavu v oblacích,

Pierre, ty všechno poztrácíš.

V lásce jako když štrikuju, až z toho krajku tvořím,

a každá pak pro moje violoncello hned zahoří.

Dělat pořádné trapasy, jó, to je moje.

Povahou jsem vyrovnaný,

ale stejně, dej si dobrý pozor.

To ty jsi dvojitý agent chameleon.

Když vynášíš kartu, nikdy nemáš strach.

Já měl naštěstí v ruce srdcové eso.

S parapletem se ohnu v pravém úhlu,

zatímco všechno padá na zem.

A když uvíznu ve výtahu,

budu tě čekat s pugétem.

Ty vždycky říkáš, že nejsi muzikant, i když hraješ na trubku a na piano, ale během nahrávání, při poslechu tvého vřelého hlasu, přirozeného frázování a smyslu pro scat jsi mě opravdu přesvědčil o opaku a Andrew Sisters se musejí na svém obláčku tetelit štěstím.

Drahý Pierre, dnes je tomu deset let, co se těším tvé důvěře, a měl jsi pravdu… tedy, dej si přece jen pozor, mohl bych odhalit některé hanebné věci, jako například… ne, vlastně nic. Na tobě nic skandálního není, což se ostatně moc nehodí bulvárnímu tisku. Mohl by ses kvůli nim aspoň trochu snažit!

Tvá důvěra je pro mě velmi cenná. Když jsem v roce 2011 napsal s přítelem Christophem Geudinem knihu Les Comédies à la française, 250 films incontournables du cinéma comique français (Francouzské komedie, 250 nepominutelných filmů francouzské komediální filmografie), nezaváhal jsi ani na vteřinu a napsal k ní předmluvu. Každopádně, koho jiného než tebe jsem si mohl zvolit, kromě Louise de Funès, ale ten neměl čas?

Když jsem tě požádal, abys dělal patrona internetové stránce cinecomedies.com, mé doméně věnované filmové komedii, okamžitě jsi souhlasil.

A pokud jde o ten plán na autobiografickou knihu, zkonkretizoval se na pěšince poblíž tvého bydliště, kde jsem kráčel se Stéphanem Lerougem pod palčivým sluncem v srpnu 2012. To bylo potřetí, cos nás pozval na své panství s vinicemi v Gruissanu, kde si každé léto vychutnáváme tvé ročníky vína Château Bel Évêque. Mimořádně jsme přitom zahořeli pro tvou oblíbenou sortu stoprocentní syrah!

Nemyslel jsem, že vynaložíš tolik snahy na odmítání jít do toho se mnou. Musím říct, že jsi byl velmi tvrdým protivníkem, na úrovni. Bravo, Pierre! Gratuluju! Dostal ses od „Víš, na potomstvo já kašlu“ k „Když souhlasím, tak jen abych ti udělal radost“. Dokonce sis troufl na skvělé: „To nebude nikoho zajímat!“

Bylo to z pýchy, ze skromnosti nebo z koketnosti? Ne. Obavy, že nebudeš na výši? Taky ne. Přehlédnout celý život, projít tři sta stránek, chápu, že to je nepříjemné, zvlášť pro tebe, kdo žiješ okamžikem a máš hlavu plnou plánů. Řekl jsem ti před svědkem, že budeš šťastný, až bude kniha dokončena. A před pár dny ses mi svěřil, že ti psaní schází.

Často mi říkáš, že toho o tobě vím víc než ty sám. Právě proto jsem se s tebou nejspíš pral. Věděl jsem, že tahle kniha je dar pro všechny, kdo tě mají rádi, a že tě nakonec potěší.

Jérémie Imbert

Jérémie,

kdybych vzal v úvahu všechny hry, které jsem směl hrát, všechny filmy, které jsem mohl natočit a které jsem neuskutečnil, mohl ses podílet na mnohem zajímavější autobiografii.

Když je člověk mladý, nemyslí moc na svou autobiografii, stejně jako na svou smrt. Že bude jednou třeba složit účty Bohu, a co víc, svému publiku!

Ve chvíli, kdy si s tebou píšu, ani nevím, za kolik bude můj vydavatel tu knížku prodávat, a třesu se při pomyšlení, že na to, co se v ní píše, bude moc drahá.

Právě jsem si znovu dočetl Chateaubriandovy Paměti ze záhrobía hned jsem dostal chuť s těmi mými skoncovat. Nehledě na mnohem peprnější Casanovovy Paměti.

Jsem tedy nucen odpovídat na tvé otázky, den po dni, místo abych je trávil promýšlením cest, o kterých sním od dětství, například do Konakry nebo do Düsseldorfu.

– Do Düsseldorfu? Proč do Düsseldorfu?

– Víš, že Düsseldorf je bývalá rybářská vesnice a že v dnešní době, podrž se, je to jedno z nejvýznamnějších německých burzovních center?

– Jo?…

– A víš, že hrad Jägendorf…

– Pierre, odchylujeme se od tématu…

– Počkej, a Konakry, víš, že jeho historické centrum leží na ostro-vě Tombo a že zastavěné území přesahuje na poloostrov Ka-loum?

– Jo, Kaloum, samozřejmě, ale zase se vzdalujeme od tématu…

– Ale vůbec ne. Co je to autobiografie: mluvit o životní dráze člověka, o jeho snech, jeho cílech, zklamáních, ať je to herec, muzikant nebo řezník.

– Četl jsi už autobiografii nějakého řezníka?

– Jasně. Například Jacka Rozparovače. Já mám chuť jet do Düsseldorfu a mluvím o tom. A nejsem jediný. Ludvík XVI. tam chtěl taky, a jeho sen se zhroutil ve Varennes.

– Jo?…

– Já hlavně rád mluvím o druhých. Hlavně o těch velkých. O Busteru Keatonovi tak s tebou můžu mluvit celé hodiny, s tím jsem vyrůstal. Ale i o ostatních, o všech ostatních. Vycházím ze zásady, že od každého se mohu něco naučit. Problém je, že já všechno zapomínám.

– To je otrava, když se píše autobiografie.

– Neboj, to hlavní nezapomenu.

– …

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Předmluva

Úvod