Catherine Steadmanová: Pan Nikdo

Copyright © 2020 by Catherine Steadman Ltd.

Translation © Petra Pachlová, 2020

ISBN 978-80-249-4242-1

Pro všechny ty duchy, co vás pronásledují

Je mnohem lepší zapomenout a na rtech úsměv mít

než pamatovat a nechat si duši zármutkem vzít.

Christina rossettiová, Pamatuj

Včera na schodech

já potkal muže, co nebyl tam,

a nebyl tam ani dnes.

Kéž, kéž by už odešel…

Když jsem se včera v noci ve tři domů vrátil,

ten muž už tam byl.

Já v předsíni hledal,

však nikde nikdo!

Zmiz už, zmiz a nikdy se nevracej!

Zmiz už, zmiz a hlavně dveřmi nepráskej.

Včera na schodech

já potkal mužíčka, co nebyl tam,

a nebyl tam ani dnes.

Ach, kéž by už odešel…

Hughes mearns, Antigonish

Kdyby auto v téhle rychlosti nabouralo, náraz by nás okamžitě nezabil. Můžete si myslet, že to je dobře.

Jenže není.

Jediná věc, která je horší než umřít při nárazu, je při nárazu tak docela neumřít. Věřte mi, já to vím, jsem doktorka. A když teď o tom tak přemýšlím – dost by mě překvapilo, kdyby tohle auto z půjčovny vůbec mělo airbagy.

Rychle míjíme pole pokrytá jiskřivým sněhem. Bíle posypané živé ploty, ovce, vyjeté koleje a příkopy – kulisy mého dětství, rozmazaná šmouha zimní pastorální Anglie. Svěží slunce vysoko na sytě kobaltovém nebi.

Krátce stočím pohled na řidičův plně soustředěný obličej, když brzdy zakvílejí, a my měníme převod na nižší. Se skřípěním zahýbáme do další zatáčky, kam není vidět. Já můžu jen doufat, že to zvládneme a stihneme to včas. Než můj pacient udělá něco strašného.

Při výjezdu ze zatáčky zrychlíme, až nás odstředivá síla natlačí ke krajnici, nebezpečně blízko k okraji úzké silnice, kterou teď lemuje les. V duchu mi problesknou následky autonehody: vidím křehkou hmotu naší mozkové kůry, co se vpředu tříští rychlostí sto šedesáti kilometrů za hodinu na centimetru čtverečním pevné lebeční kosti. Zaslechnu hutné plesknutí, jako když masem plácnete o pult, to když se naše čela střetnou s matnou tmavě šedou plastovou palubní deskou, a pak, téměř ve stejnou chvíli, se hlava s tupou silou prudce vrhne dozadu do opěrek. Dvojitý kraniální náraz. Válka na dvou frontách. Důvod, proč armády utrpí porážky.

Ta křehká šedá hmota, kterou všichni bereme za samozřejmost, část našich těl, která tvoří nás. Všechno, co jsme, se vpředu i vzadu velkou rychlostí tříští o naše vlastní lebky. Frontální, parietální a okcipitální přímé trauma. Masivní hemoragie, vnitřní krvácení, zhmoždění a atrofie. Mrtvá tkáň. Mozek mimo možnost nápravy. To, kým jsme byli, je pryč.

Tyhle děsivé obrázky pak překryje nová představa: i když se nám nějak podaří tohle všechno přežít, jsem patrně jediný člověk, který by byl schopen nás dát poté dohromady. Jsem jediná doktorka s relevantními klinickými zkušenostmi v okruhu dvě stě kilometrů. Ta ironie mě zabolí.

Těsně projedeme další zatáčku, až se do rozbitého okna vedle mě zabodnou větve, a tak se rychle posunu víc do auta.

Potřebuju se soustředit.

Pěkně silně stisknu krvácející pěst a bolest nechám projet celým tělem. Soustředit se. Už žádné další chyby. Tohle všechno je moje vina. Všechno, co se stalo. Mohla jsem to celé zarazit, kdybych se jen byla zachovala líp, dívala se pozorněji. Kdyby mi došly jisté věci, kdybych byla viděla ta znamení.

Oči prudce zvednu k silnici před námi. Vidím, jak se to na horizontu rychle blíží: odpočívadlo, stezka, co vede přímo dolů k moři. K divoké, nekonečné vodě. Právě tam bude. Jestli nejdeme pozdě.

Jednou, už dávno, se taky stalo, že jsem se nesoustředila. Tehdy mi ty signály taky unikly a dovolila jsem, aby se stalo něco moc ošklivého. Tentokrát ale ne, slibuju. Tentokrát to bude jiné. Úplně jiné. Tentokrát zabráním tomu, aby se stalo něco strašného. Tentokrát to napravím.

A pokud k sobě budu absolutně upřímná, snad je to přesně to, co jsem vždycky chtěla, aby přišlo. Šance tentokrát věci napravit.

Vždyť se přece nikdo nestane psychiatrem náhodou.

1

den první

Muž

Měkká kůže víček oddělí. Jasná sluneční záře.

Tělo natažené na písku.

Rychlé zatřepotání řas, jak se probouzí mysl, a hned nato je vzhůru. Prostoupí jím vědomí; cítí kůži tváře přitištěnou na ostrý, chladný písek pláže. Zmatek.

Zvuky moře. Vlny tříštící se a ustupující, šplouchání a ššš.

Je brzké lednové ráno. Britská pláž uprostřed zimy. Kilometry zlatobílého norfolkského pobřeží s ostrým světlem rozbřesku, které na všem odhaluje detaily.

Zrnka písku nese vítr v architektonických vlnkách přes pláně přímo do nechráněného mužova obličeje. Před touhle bodavou bolestí pevně stiskne oči.

V lebce se mu prudce ozve žhavá tepavá bolest, tenounká kůže kolem očí se ještě víc zkrabatí a čelo se stáhne, jak sebou trhne. Nečekané bodání se prodlužuje, natahuje se uvnitř hlavy, až to skoro nejde vydržet. Prudký nádech a bolest znovu udeří. Ještě větší silou. Jeho horký výdech pomalu odplouvá v chladném mořském větru.

Snaží se utrpení podvolit, nechá sebou projet mučivou vlnu. A zdá se, že to funguje; ten pocit ho začíná uklidňovat. Připadá mu, že na písku leží ochable snad celou věčnost a nechává neklidnou tepající bolest pomalu utichnout.

Všude ho tlačí. Myslí mu projede stín myšlenky.

Kde to jsem? Pluje jako chmýří ve vzduchu a třepotá se kousek od něj, takže na ni nedosáhne.

Znovu se opatrně nadechne a váhavě se pokusí zvednout hlavu. Dává si pozor, aby neprobudil číhající bolest, která se mu uhnízdila v lebce. Vlhký písek se mu jako kandované cukrové krystaly lepí na tváře pokryté strništěm, když přesune váhu na obolavělá předloktí a opatrně zkouší hranice jejich síly a zároveň mžourá do ranního světla.

Jak jsem se sem dostal?

Po písku poskakují racci, zatímco on pátrá v okolní krajině po nějaké odpovědi – nic mu tu ale nepřipadá známé.

Co se stalo?

Prohlíží si tichý les těsně za pláží, neproniknutelný temný chrám. Žádná nápověda. Žádný háček, na nějž by se dalo pověsit pochopení.

Fajn. Kde jsem byl, než jsem se ocitl tady?

Vzhlédne na nízkou, nepříjemně šedou klenbu zimní oblohy visící mu nad hlavou a přemýšlí, zda by to mohl být sen. Jestli by mohl být v posteli, v bezpečí zpátky doma, ať by to bylo kdekoli. Ale oblaka mu pohled vracejí, jsou těžká a plná deště. Zachvěje se.

Teprve teď si všimne, že má mokré šaty, jejich nasáklá látka se mu lepí na kůži. Otřese se. Chlad cítí až v morku kostí. Musí se pohnout, to je mu jasné, musí se zahřát, nebo riskuje, že v tomhle počasí umrzne.

Potřebuje se někde skrýt. Znova se podívá směrem ke stromům, které lemují pláž. Poryvy větru mu bičují kůži ostrými jehličkami písku, maličkatá bodnutí na znecitlivělém těle.

Neohrabaně se snaží dostat na nohy a začne zjišťovat rozsah svých zranění; každý sval dostane pokyn, aby se pohnul.

Když nakonec stojí vzpřímeně, zaváhá. Otočí se v malém kruhu a prohlíží si písek kolem místa, kde ležel. Přirozený instinkt mu velí, aby se podíval, nic víc. Aby hledal věci, které třeba ztratil, věci, co mu patřily a které tam nechal, ačkoli netuší, co by to mohlo být. Jenže musel mít aspoň něco, ne?

Na chvíli se zamyslí a pak si strčí zdřevěnělé ruce do mokrých kapes.

Něco tam být musí.

Kapsy má prázdné. Na okamžik ho to tak vyvede z míry, až ustrne.

Počkat. Co se to sakra děje?

Rukou si rychle projede vlhké vlasy a snaží se znovu ovládnout situaci, rád by na to šel logicky. Něco si přece musí pamatovat, ne? Prsty si přejede po zátylku a znovu se ozve mučivá bodavá bolest dole v lebce. Pořádně na něj zaútočí. Prudce se nadechne a rychle ruku stáhne. Na prstech spatří tmavé šmouhy.

Krev.

Stiskne oči a prodýchává pomalu ustupující bolest. Když znovu oči otevře, něčeho si všimne. Na hřbetu ruky. Nápis modrým inkoustem. Sotva patrná inkoustová značka smytá mořskou vodou. Slovo. Zmateně na něj zírá.

Zvláštní. Co to znamená?

Slovo tančí na špičce jeho vzpomínek, odpověď je tak blízko, že by se téměř mohl natáhnout a uchopit ji. Ale odkutálí se pryč, až tam, kam nedosáhne, vyhýbavá, nestálá. Jako jasné nitky, které tančí pod víčky pokaždé, když je zavře.

Otřese se, chlad ho rychle vrátí do přítomnosti. Potřebuje se někam uchýlit.

Vrátí se to, řekne si. Rychle se oklepe a se vší rozhodností se vydá do vnitrozemí.

Mezi bosými prsty mu při chůzi čvachtá písek, chladný a hustý jako čerstvě vylitý beton. A přitom pavučina jeho mozku neustále opatrně pátrá po něčem, čeho by se mohl chytit.

Jakou poslední věc si pamatuješ?

Ticho. Zvuk mořské pěny bublající a praskající, jak ve větru schne.

Myšlenky se valí dál.

Jak jsem se tu ocitl?

Stalo se mi něco?

Najednou mu něco dojde. Okamžitě se zastaví.

Počkat. Kdo jsem? Jak se jmenuju?

Stojí jako zkamenělý, krátké hnědé vlasy mu prudce cuchá vítr. Mysl běží jako splašená.

Odkud jsem?

Nemůže si vzpomenout. Rychle sklopí pohled na krvavou šmouhu na ruce. To slovo je na druhé straně. Neuvěřitelnou rychlostí v něm narůstá panika.

Proč si nemůžu vzpomenout? Proč si nemůžu vzpomenout na svoje jméno?

Tíha toho, co to znamená, na něj s každým chladným trhaným nádechem doléhá čím dál víc. Tělem mu proudí strach, prapůvodní a drásající.

Ach bože. Všechno je pryč.

Jeho svět se scvrkne na velikost špendlíkové hlavičky a pak se roztáhne tak doširoka, až je najednou děsivě bez hranic. Žádné okraje. Kdo je? Nemá žádné já. Cítí, jak mu uvnitř burácí panika, narůstá a srdce buší jako o závod. Jeho mysl horečnatě po něčem pátrá, po čemkoli, čeho by se mohl zachytit. Očima divoce pročesává krajinu kolem sebe. Ale nedá se tomu nijak uniknout. Nicota. Teď je tady a předtím není nic. Nejsou žádné odpovědi.

Myšlenky mu hučí v hlavě a on si znova neobratně zkontroluje prázdné kapsy. Nic. Žádný průkaz totožnosti, žádný telefon, žádná peněženka, žádné klíče, nic, na čem by bylo jméno. Žádná možnost, jak ho zjistit.

Snaží se zpomalit dýchání, zůstat klidný. Snaží se uvažovat jasně.

Jestli se něco stalo, někdo mě najde. Někdo mě najde a vezme mě zpátky tam, kde jsem byl předtím. Vzpomenu si. Někdo mě pozná. A všechno se vrátí. Bude to v pořádku. Jen musím někoho najít.

Vzhlédne, očima znovu vyhledá les a vyšlapanou stezku. Vyrazí zběsilým tempem. Musí někoho najít.

Počkat.

Zase se náhle zarazí. Zastaví ho pud sebezáchovy.

Možná jsi tady sám z nějakého důvodu.

Zkoumá slovo napsané na ruce. Je to všechno, čeho se může chytit, ale není to dost.

Je to připomínka? Varování?

Že by se snad stalo něco moc zlého? Pomyslí na zranění hlavy. Jestli ho někdo napadl, možná by nebylo dobré, aby ho našli, přinejmenším dokud nezjistí, co se stalo nebo kdo je. Pořád by mohl být v nebezpečí. Ještě se to nedá říct.

Vryje si slovo na ruce do paměti a pak si inkoust odrbe o mokré kalhoty, dokud znamení nezmizí. Zapamatuje si ho. Radši se zbavit důkazu, kdyby ho našli.

Hluboko v mysli se mu zrodí myšlenka. Něco plíživého, co si jen okrajově vybavuje, vzpomínka či jen její přízrak. Těsně mimo jeho dosah. Někdo mu něco říká. Kéž by si vzpomněl. Někdo mu říká něco důležitého, hrozně důležitého. Něco, co si měl pamatovat. Něco, co musel udělat. Najednou se mu to vybaví.

Nepodělej to.

Vzpomínka. Přesně to mu někdo řekl, ale kdo, to si nemůže vybavit. Přesto se té vzpomínky chytí. Je to varování, výhrůžka. Velmi důrazná a jasná.

Nepodělej to.

Co neměl podělat? Mysli. Mysli.

Pronásleduje tu myšlenku, ale unikne mu. Všimne si svých bosých nohou na písku. Vynoří se cosi z minulosti; kdysi četl, že sebevrazi si často sundají boty, než se zabijou. Je snad sebevrah? Čím to, že si pamatuje tu věc o botách, netuší. Sundal si boty sám a spolu se všemi věcmi a celým svým životem je někde nechal na úhledné hromádce? Opuštěné? Ale proč by to dělal? Necítí smutek. Necítí se jako ten typ člověka, který by se sám zabil. Ale možná to tak nikdo nikdy necítí, ne?

Nepodělej to je veškeré jeho vodítko. Ale co když už se tak stalo?

Z temnoty probleskne další vzpomínka. Je to jako výbuch. Někdo na něj mluví.

Musíš ji najít.

Najít ji? Narovná se. Naprosto jasný rozkaz. Úkol.

Proto jsem tady? Abych někoho našel? Jaký má ta žena ke mně vztah?

Pomyslí na slovo, které si setřel ze hřbetu ruky, a zamrká.

Proč ji musím najít?

Vzpomínka je taková, jaká je. Nic víc není. Ať je to kdokoli, musí ji najít.

Určitě těch instrukcí bylo víc.

Snaží se zatlačit na paměť, ale hluboko dole v jeho lebce se probudí bodavá bolest. Nechá myšlenku odplout.

Všechno, co ví, je to, co mu někdo řekl, co mu přikázal… nemůže si vzpomenout, kdo to byl ani jak zněl jeho hlas nebo jaký měl obličej. Ale věřil mu, to dobře ví.

Jak ji může najít – tu ženu – když neví, koho nebo co hledá?

Muže ze soustředění najednou vyruší vzdálený zvuk. Volání. Instinktivně se otočí k lesu. Srdce mu buší. Nikdo tam není. Snad vítr, i když to znělo spíš jako volání člověka – jméno. Vycházelo to z lesa, hlas unášený větrem. Upřeně se dívá ještě dlouho poté, co zvuk dozní. Přesvědčený, že ho slyšel. Někoho.

Ale nikdo tam není.

Otočí se zpátky k vodě.

Zvuk se ozve znovu. Tentokrát přímo za ním. Hlas. Ztuhne. Hned za ním někdo stojí.

Na mokrém písku se pomalu otočí. Někdo tam je. Mladá žena. Předtím tam nebyla.

Odkud se vzala?

Zamrká a zoufale se snaží vyznat v tom, co se děje. Myšlenky mu letí tryskem.

Předtím tady nebyla, ne? Je tohle ona? Je to ona, kterou musím najít?

Ale ve stejné chvíli to ví.

Není to ona.

Pozorně si ji prohlíží a ona ho upřeně pozoruje. Mluví na něj, má zmatený výraz, starostlivý, jako by snad už nějakou chvíli mluvila. Něco říká, ale on slovům tak docela nerozumí; její řeč je zkomolená, není jasné, o co jí jde.

V hlavě mu silně tepe.

Ale v jejích očích se zračí všechno, co potřebuje vědět, všechno v tom pohledu je. Teď už je v bezpečí. To je mu tak jasné jako písek a zima a ženina svítivě žlutá bunda.

Najednou, během jednoho úderu srdce, naprosto přesně chápe, co se s ním děje. Tohle se totiž stalo tolikrát předtím, přesně tahle scéna, až je z toho smyčka, které nedokáže uniknout. A na okamžik mu je zřejmá maličká část toho, co vzápětí musí udělat. S tím vědomím ho zaplaví obří vlna paniky. Uvnitř lebky mu exploduje jasný záblesk bolesti a on se zhroutí na písek.

2

den šestý – Londýn

Dr. Emma Lewisová

Tohle je můj pager. Existuje spousta podobných, ale tenhle je můj.

Jako neodbytná písnička nebo reklamní znělka mi zní hlavou, když letím na oddělení 10, zatímco mi pěkně synchronně s mým během vibruje hluboko v kapse.

Tohle je můj pager. Existuje spousta podobných, ale tenhle je můj.

Vím, že jako mantra není zdaleka originální. Ale abych byla fér ke všem zúčastněným, začalo to na lékařské fakultě jako vtip. A vtip se stal zvykem a kupodivu mě to v současnosti vlastně uklidňuje. Tak to se zvyky chodí. Jsou uklidňující. Člověk se jich těžko zbaví. Jako kouření, ale s tím jsem už sekla. Už taková holka nejsem.

Už taková holka nejsem – jsem třicetiletá žena. Jsem vedoucí lékařka neuropsychiatrie v rušné londýnské nemocnici. Kdybych náhodou odešla z práce na jídlo, na rezervaci v restauraci by nestálo paní, ale Dr. Tedy kdybych měla čas chodit do restaurací.

Musíte si na zvyky dávat pozor, když dvanáctihodinové služby plynule přejdou na čtyřiadvacetihodinové. Na rozdíl od některých zvyků není na mantrách nic špatného.

Bože, dala bych si cigaretu.

Když se dostanu na oddělení 10, pan Davidson ječí z plných osmasedmdesátiletých plic. Což má zvláštní kombinovaný efekt – je to jak rozčilující, tak zároveň podivně roztomilé. Ale to hlavní je asi ta neskutečná hlasitost. Vrátný a pár, který je tu na návštěvě, stojí na chodbě jako přikovaní, hlavy nakloněné směrem k halasu, co vychází z jeho pokoje.

Jejich výraz se uklidní, když si všimnou mé lékařské cedulky na šňůrce; obvykle mívá tenhle efekt. Za ta léta jsem si všimla, že lékařská kartička většinou vyvolává úlevu nebo obavy.

Vypnu vztekle bzučící pager a hodím ho zpátky do kapsy. Doktoři jsou jedni z posledních lidí na světě, které můžete vidět s pagery. Pořád je používáme, protože jsou spolehlivé. Pagery na rozdíl od mobilů nemají mrtvé zóny; fungují všude, dokonce i na vysoce izolovaných radiologických odděleních nemocnice. A po pár hodinách jim nedojde baterka; vydrží nabité déle než týden. A jsou odolné. Můžete jimi hodit třeba v rozčilení vší silou na betonovou zeď – nerozbijou se.

Když vejdu do zmíněného pokoje, najdu v něm mladého lékaře, dvě sestry a čtyřicetiletého syna pana Davidsona, kteří bezmocně stojí u postele, na niž je křičící pan Davidson připoutaný. Hlas se mu chvěje směrem ke shromážděné skupině a po unaveném, vrásčitém obličeji mu tiše stékají slzy. Jakmile vstoupím, všechny hlavy se na mě otočí. Takovou moc ta kartička má.

Mladý doktor na mě vrhne prosebný pohled. Jeho výraz mi jasně říká, že bude víc než rád, když to tu převezmu. Kývnu na něj. Vždyť právě kvůli tomuhle mě pagerem přivolali.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1

2