RED, WHITE AND ROYAL BLUE

Copyright © 2019 by Casey McQuiston

All rights reserved.

Translation © Renata Heitelová, 2020

ISBN 978-80-242-6901-6

Pro podivíny a snílky

1. kapitola

Na střeše Bílého domu, v rohu terasy na okraji zimní zahrady, je trochu uvolněné obložení. Pokud na něj správně zaklepete, můžete ho dostatečně odsunout, abyste pod ním našli vyrytý vzkaz – špičkou klíče nebo možná nožem na dopisy ukradeným ze západního křídla.

V tajných dějinách prezidentských rodin – což jsou izolované tamtamy zavázané pod hrozbou smrti k mlčení a absolutní diskrétnosti skoro o všem – neexistuje jasná odpověď na to, kdo to udělal. S jistotou se lidi asi shodnou jen na tom, že pouze syn či dcera prezidenta mohli mít tu opovážlivost, aby počmárali Bílý dům. Někteří přísahají, že to provedl Jack Ford, sběratel Hendrixových alb, který měl mezonetový pokoj spojený se střechou, kam si v noci chodil zakouřit. Jiní tvrdí, že to byla Luci Johnsonová s širokou stuhou ve vlasech. Ale na tom nezáleží. Ten vzkaz tam zůstal jako soukromá mantra pro ty, kteří mají dost důvtipu, aby ho našli.

Alex ho objevil hned první týden, co tu začal bydlet. Nikdy nikomu neřekl, jak se mu to povedlo.

Stojí tam:

PRAVIDLO Č. 1: NENECH SE CHYTIT

Východní a západní ložnice v druhém patře bývají obvykle vyhrazeny pro prezidentovu rodinu. Původně to byla jedna velká místnost určená pro návštěvy markýze La Fayetta za časů prezidenta Monroea, ale nakonec ji rozdělili na dvě. Alex má tu východní, naproti Smluvnímu salonu, a jeho sestra June tu západní, vedle výtahu.

Když bydleli v Texasu, jejich dětské pokoje byly uspořádané stejně – naproti sobě přes chodbu. Podle toho, co pokrývalo zdi, jste tenkrát mohli poznat, jaké má ten měsíc June ambice. Ve dvanácti si na ně vylepovala svoje akvarely. V patnácti tam visely lunární kalendáře a tabulky krystalů. V šestnácti výstřižky z časopisu The Atlantic, vlaječka Texaské univerzity v Austinu, fotky aktivistky Glorie Steinemové a spisovatelky Zory Neale Hurstonové a výňatky z písemností odborářky Dolores Huertové.

Jeho pokoj byl pořád stejný – jen se v něm čím dál víc vršily lakrosové trofeje a hromady úkolů z pokročilých kurzů. V domě, který jejich rodina pořád vlastní, to teď všechno zapadá prachem. Od chvíle, kdy se odtamtud přestěhovali do hlavního města, Alex stále nosí na řetízku kolem krku od toho domu klíč.

Junina ložnice naproti přes chodbu je teď zářivě bílá v kombinaci se světle růžovou a mátově zelenou. Pokoj fotili do magazínu Voguea je inspirován časopisy o bydlení z šedesátých let, které našla v Bílém domě v jednom z obývacích pokojů. Jeho ložnice sloužila kdysi jako dětský pokoj Caroline Kennedyové a později jako kancelář Nancy Reaganové, což přimělo June, aby místnost vykuřovala šalvějí. Úhlednou šachovnici zarámovaných krajinek nad pohovkou nechal být, ale růžové stěny po Sashe Obamové dal přemalovat na modro.

Děti prezidentů obyčejně po dovršení osmnácti let už v Bílém domě nebydlí, tedy alespoň to tak bylo zvykem několik posledních desetiletí. Ovšem Alex v lednu toho roku, kdy byla jeho matka uvedena do prezidentského úřadu, nastoupil na Georgetownskou univerzitu a z logistického hlediska nedávalo smysl, aby mu platili nějaký dvoupokoják a museli řešit ještě zvlášť jeho ostrahu. June v tom roce na podzim dokončila Texaskou univerzitu. Nikdy to neřekla nahlas, ovšem Alex ví, že se sem přistěhovala proto, aby na něj dohlédla. Ona ví líp než kdokoli jiný, jak moc ho vzrušuje, že je takhle blízko politického dění, a už několikrát ho ze západního křídla vlastnoručně odtáhla.

Za zavřenými dveřmi ložnice si může sednout a poslouchat z gramofonu Hall & Oates a nikdo ho neslyší, jak si prozpěvuje „Rich Girl“ stejně jako jeho táta. Může nosit brýle na čtení, přestože jindy trvá na tom, že je nepotřebuje. Může si pečlivě vyrobit tolik skript a nalepit do nich tolik barevných záložek, kolik chce. Zadarmo se nejmladším zvoleným kongresmanem v moderních dějinách nestane, ale nikdo nemusí vědět, jak tvrdě potají maká. Jako sexsymbol by hluboce klesl.

„Ahoj,“ ozve se ode dveří. Když Alex vzhlédne od notebooku, do pokoje vkročí June, pod paží svírá dva iPhony a zásobu časopisů a v druhé ruce drží talíř. Nohou za sebou zabouchne dveře.

„Cos dnes ukradla?“ zeptá se Alex a odstrčí hromadu papírů na posteli, aby jí udělal místo.

„Donuty všeho druhu,“ odpoví June a vleze si k němu. Má na sobě úzkou sukni a špičaté růžové boty bez podpatků. Už teď vidí ty módní sloupky, co se objeví příští týden: fotka jejího dnešního outfitu jako úvod pro reklamu na nějaké boty bez podpatku pro pracující holku, která je stále v poklusu.

Alex si říká, co asi June celý den dělala. Zmiňovala se o sloupku do novin The Washington Post, nebo to bylo focení na její blog? Nebo obojí? Nestíhá to sledovat.

June zatím odložila hromadu časopisů na přehoz a už se do nich pustila.

„Snažíš se udržet úžasný americký bulvární průmysl při životě?“

„Od toho mám přece vystudovanou žurnalistiku,“ odpoví June.

„Máme tam tenhle týden něco zajímavého?“ zeptá se Alex a natáhne se pro donut.

„Tak poslouchej,“ začne June. „VIn Touch se píše, že… randím s francouzským modelem?“

„A randíš?“

„Kéž by.“ Přetočí pár stránek. „Jé, píšou, že sis nechal vybělit řiť.“

„To je pravda,“ zamumlá Alex s pusou plnou čokolády a posypky.

„Já si to hned myslela,“ odtuší June, aniž by vzhlédla. Poté co proletí většinu časopisu, strčí ho dospod hromádky a vezme do rukyPeople. Listuje v něm, ale nevěnuje mu moc velkou pozornost, protože vPeople píšou jenom to, co jim jejich mluvčí řekne, aby psali. Je to nuda. „Tenhle týden o nás nic moc… Jé, jsem nápověda v křížovce.“

Sledovat, co o nich píšou v bulváru, je něco jako její koníček, který jejich matku střídavě baví a rozčiluje. A Alex je dostatečně narcistický, aby si od June nechal předčítat ty největší perly. Obvykle se tam objevují buď absolutní výmysly, nebo přesně to, co novinářům nadiktuje jejich tiskové oddělení, ale někdy se to hodí pro odvrácení nějaké té obzvlášť nechutné fámy. Kdyby měl na vybranou, radši by četl na internetu jednu ze stovek nadšených fanfikcí o sobě, o své maxisuperverzi se zničujícím šarmem a neuvěřitelnou fyzickou výdrží, ale June absolutně odmítá číst mu něco takového nahlas, ať ji uplácí, čím chce.

„Mrkni se do US Weekly,“ navrhne Alex.

„Hmm…“ June vytáhne časopis z hromádky. „Hele, tenhle týden jsme na titulce.“

Otočí k němu lesklou obálku, v rohu je fotka jich dvou. June tam má vlasy vyčesané nahoru a Alex vypadá trochu přiopile, ale s tou svou ostře řezanou čelistí a tmavými kudrnami pořád hezky. Pod tím tučným žlutým písmem stojí: divoká noc prvních sourozenců v ny.

„Jo, to teda byla divoká noc,“ pronese Alex, opře se o vysoké kožené čelo postele a postrčí si brýle na nose výš. „Dokonce hned dva hlavní přednášející. Nic není víc sexy než krevetové koktejly a hodina a půl řečí o uhlíkových emisích.“

„Tady se píše, žes měl tajnou schůzku se ,záhadnou brunetou‘,“ čte June. „,Ačkoli první dceru odvezla po galavečeru limuzína na párty plnou hvězd, jednadvacetiletý lamač srdcí Alex byl přistižen, jak se vkrádá do W Hotelu, aby se v prezidentském apartmá sešel se záhadnou brunetou, a poté jak odchází okolo čtvrté ráno. Zdroj z hotelu tvrdí, že z pokoje se celou noc ozývaly zvuky milování, a proslýchá se, že ona brunetka není nikdo jiný než… Nora Holleranová, dvaadvacetiletá vnučka viceprezidenta Mikea Hollerana a třetí členka Tria z Bílého domu. Je možné, že ti dva znovu obnovili svůj vztah?‘“

„Jo!“ zajásá Alex a June zasténá. „To je míň než měsíc! Dlužíš mi padesát dolarů, kotě.“

„Počkej. Byla to Nora?“

Alex se v duchu vrátí do předchozího týdne, kdy se objevil u Nořina pokoje s lahví šampaňského. Během kampaně, před milionem let, spolu měli jen krátký románek, hlavně aby už si odbyli nevyhnutelné. Bylo jim sedmnáct a osmnáct a od začátku směřovali ke krachu – oba přesvědčení, že jsou nejchytřejší na světě. Alex už od té doby uznal, že Nora je mnohem chytřejší než on a rozhodně až moc chytrá na to, aby s ním někdy randila.

Ovšem není jeho vina, že to média nenechají být – že milují pomyšlení, že jsou oni dva spolu, jako by byli nějací současní Kennedyovi. Takže mu vlastně těžko můžou vyčítat, že se příležitostně s Norou opíjejí v hotelových pokojích při sledování seriálu Západní křídlo a hlasitě sténají u zdi, aby si vlezlý bulvár přišel na svoje. V podstatě proměňují nežádoucí situaci ve svůj soukromý způsob zábavy.

A ošulit sestru taky není k zahození.

„Mooožnááá,“ protáhne samohlásky.

June ho praští časopisem, jako by byl obzvlášť otravný hmyz. „Podvádíš, blbečku!“

„Sázka je sázka,“ prohlásí Alex. „Řekli jsme si, jestli se do měsíce objeví nová fáma, mám u tebe padesát babek. Můžeš mi to poslat přes Venmo.“

„Nic ti platit nebudu,“ odfrkne si June. „Až ji zítra uvidím, tak ji zabiju. Mimochodem, v čem vlastně půjdeš?“

„Kam?“

„Na svatbu.“

„Na čí svatbu?“

„Bože, nakrálovskou svatbu,“ vysvětlí June. „Anglickou. Vždyť je to doslova na každé obálce, co jsem ti ukázala.“

Znovu zvedne US Weekly a tentokrát si Alex všimne obrovského nadpisu hlavního článku: princ philip řekne ano! Pod ním je fotka extrémně tuctového britského následníka trůnu s podobně tuctovou blonďatou snoubenkou. Oba se prázdně usmívají.

Znechucením upustí donut. „To se koná tenhlevíkend?“

„Alexi, odlétáme ráno,“ poví mu June. „A ještě před obřadem máme dvě vystoupení. Nemůžu uvěřit, že už tě Zahra kvůli tomu nehoní jak nadmutou kozu.“

„Sakra,“ zasténá. „Vím, že jsem si to zapsal. Nějak jsem to pustil z hlavy.“

„Kdy? Když ses proti mně spikl s mou nejlepší kamarádkou, aby ses dostal do bulváru a vyhrál padesát dolarů?“

„Ne, při psaní, ty chytráku,“ odpoví Alex a důležitě ukáže na hromadu poznámek. „Dělám na té seminárce do římského politického myšlení už celý týden. A myslel jsem, že jsme se shodli, že Nora je našenejlepší kamarádka.“

„Žádný takový předmět snad ani neexistuje,“ namítne June. „Nezapomněl jsi takhle náhodou na největší mezinárodní událost roku úmyslně, protože nechceš vidět svou úhlavní nemesis?“

„June, jsem synem prezidentky Spojených států amerických. Princ Henry je loutka britského impéria. Nemůžeš ho zkrátka nazývat mou úhlavní nemesis,“ prohlásí Alex. Vrátí se ke svému donutu, zamyšleně žvýká a dodá: „Úhlavní nemesis znamená, že je snad na nějaké úrovni můj konkurent, a ne, víš co, domýšlivý produkt příbuzenského křížení, který si ho pravděpodobně honí nad vlastními fotkami.“

„Ale fuj.“

„Jen abys věděla.“

„No, nemusíš ho mít rád, musíš jen nasadit radostný výraz a nezpůsobit na svatbě jeho bratra mezinárodní incident.“

„Beruško, copak se někdy netvářím radostně?“ poznamená Alex. Předvede bolestně falešný úšklebek a June se zatváří uspokojivě znechuceně.

„Uch. Každopádně, víš, co si vezmeš na sebe, že?“

„Jo, něco jsem si vybral a Zahra to minulý měsíc schválila. Nejsem úplný barbar.“

„Já si pořád nejsem jistá, které si vzít šaty,“ podotkne June. Nakloní se přes něj a sebere mu notebook. Jeho protestů si nevšímá. „Co myslíš, ty vínově červené, nebo ty s krajkou?“

„Samozřejmě že ty s krajkou. Je to přece Anglie. A proč se snažíš, abych z toho předmětu rupnul?“ řekne Alex a sáhne po notebooku, sestra ho však plácne po ruce. „Jdi si upravit svůj Instagram nebo něco. Jsi hrozná.“

„Zmlkni, snažím se vybrat něco, na co se budu dívat. Fuj, ty máš na seznamu Procitnutí v Garden State? Páni, jak jde filmová škola v roce 2005?“

„Nesnáším tě.“

„Hmm, já vím.“

Venku za oknem zafouká přes trávník vítr a lípy dole na zahradě zašumí. Gramodeska v rohu dohrála a už jen ševelí. Alex se zvedne z postele a desku obrátí. Nastaví jehlu a začne hrát „London Luck & Love“.

Jestli má být upřímný, soukromé létání ho nikdy neomrzí, dokonce ani po třech letech od matčina nástupu do úřadu.

Nemá možnost takhle cestovat často, ale když k tomu dojde, je těžké nenechat si to stoupnout do hlavy. Narodil se v texaských kopcích dceři svobodné matky a synovi mexických imigrantů, všichni byli chudí, a tak je pro něj luxusní cestování pořád luxusem.

Před patnácti lety, když máma poprvé kandidovala do Sněmovny reprezentantů, jí v austinských novinách přezdívali Kometa z Lomety. Utekla z maličkého rodného města poblíž Fort Hood, dělala noční směny v bufetech, zatímco studovala práva, a ve třiceti obhajovala lidi v diskriminačních případech u nejvyššího soudu. Byla to poslední, co by uprostřed války s Irákem někdo čekal, že z Texasu vzejde – pohotová, po čertech chytrá blonďatá demokratka na vysokých podpatcích, s nezastíraným přízvukem a mírně rasově namíchanou rodinou.

Proto Alexovi stále připadá neskutečné, že se vznáší někde nad Atlantikem a s nohama nahoře pojídá pistácie v koženém křesle s vysokou opěrkou. Naproti němu se Nora hrbí nad křížovkou v New York Times, hnědé kudrny jí padají do čela. Vedle ní sedí mohutný agent Tajné služby Cassius – zkráceně mu říkají Cash. V jedné velké pracce drží vlastní výtisk a soutěží, kdo křížovku vyluští dřív. Na Alexově notebooku vyčkávavě mrká kurzor v jeho seminárce do římského politického myšlení, ale nějak se při letu přes Atlantik tak docela nedokáže na školu soustředit.

Přes uličku naproti němu sedí Amy, matčina oblíbená agentka Tajné služby, která původně sloužila u jednotek Navy SEALs. V hlavním městě se šušká, že zabila několik lidí. Na pohovce vedle ní leží otevřený neprůstřelný titanový kufřík s věcmi na šití a Amy nerušeně vyšívá do ubrousku kytičky. Alex ji viděl, jak velice podobnou vyšívací jehlou bodla někoho do kolena.

A pak zbývá ještě June. Ta sedí vedle něj a opírá se o loket s nosem zabořeným do výtisku People, který si z nevysvětlitelných důvodů vzala s sebou. Pokaždé si do letadla bere to nejdivnější čtení. Minule to byla salátová stará příručka kantonské konverzace. A předtím román Willy Catherové Smrt si jde pro arcibiskupa.

„Co tam teď čteš?“ zeptá se Alex.

Sestra časopis otočí a ukáže mu dvoustranu s titulkem: šílenství kolem královské svatby! Alex zasténá. Tohle je rozhodně horší než Willa Catherová.

„Co je?“ namítne June. „Chci být na svou první královskou svatbu připravená.“

„Šla jsi na maturitní ples, ne?“ prohodí Alex. „Prostě si představ něco takového, jenom v pekle, kde musíš být fakt milá.“

„Věřil bys tomu, že utratili sedmdesát pět tisíc dolarů jenom za svatební dort?“

„Jak smutné.“

„A princ Henry jde očividně na svatbu bez doprovodu a všichni se z toho můžou pominout. Píše se tu, že,“ napodobí legrační anglický přízvuk, „,se proslýchá, že minulý měsíc chodil s belgickou dědičkou trůnu, ovšem teď si ti, kdo sledují princův osobní život, nejsou jistí, co si mají myslet.‘“

Alex si odfrkne. Připadá mu šílené, že existují zástupy lidí, co sledují příšerně nudné osobní životy královských sourozenců. Chápe ovšem, proč se lidé starají, kam strká jazyk on sám – onmá aspoň osobnost.

„Možná si ženská populace v Evropě konečně uvědomila, že je asi stejně neodolatelný jako kupa hnoje,“ poznamená Alex.

Nora odloží křížovku. Dokončila ji jako první. Cassius na ni pohlédne a zakleje. „Takže ho vyzveš k tanci?“

Alex obrátí oči v sloup a najednou si představí, jak víří sálem, zatímco mu Henry do ucha špitá sladké nesmysly o kroketu a honu na lišku. Z té představy se mu chce zvracet.

„Leda v jeho snech.“

„Ach,“ dobírá si ho Nora, „ty se červenáš.“

„Poslouchej,“ pronese Alex, „královské svatby jsou hovadina, princové, co mají královské svatby, jsou hovadina, imperialismus, který vůbec dovolí existenci princů, je hovadina. Celý je to hovadina na entou.“

„Tohle hodláš přednést na konferenci TED?“ zeptá se June. „Uvědomuješ si, že Amerika je taky genocidní říše, že jo?“

„Ano, June, ale aspoň máme tu slušnost, že si nepěstujeme monarchii,“ odpoví Alex a hodí po ní pistácii.

Před nástupem do práce dostávají noví zaměstnanci Bílého domu školení o několika věcech ohledně Alexe a June. Například, že June má alergii na ořechy. Alex často uprostřed noci žádá o kávu. June se sice rozešla s přítelem, kterého měla na vysoké škole, když se odstěhoval do Kalifornie, ale je stále jediný, jehož dopisy chodí přímo jí. Alex dlouhodobě chová averzi vůči nejmladšímu britskému princi.

Ve skutečnosti to není averze. Není to ani rivalita. Je to zlost, která ho svrbí a rozčiluje. Potí se mu z ní dlaně.

Bulvár – a svět taky – si od prvního dne usmyslel zasadit Alexe do role americké verze prince Henryho, protože nic podobnějšího královské rodině než Trio z Bílého domu Spojené státy nemají. Vždycky mu to připadalo nefér. Alex na veřejnosti působí charismaticky, je chytrý a lišácky důvtipný, poskytuje duchaplné rozhovory a v osmnácti se dostal na obálku magazínu GQ, zatímco Henry se na veřejnosti klidně usmívá, je vzorem jemného kavalírství, účastní se typických dobročinných aktivit, je jako dokonalá omalovánka pohádkového prince. Alex si myslí, že Henryho role je mnohem snadnější.

Možná se to dá považovat za rivalitu. Ale to je fuk.

„Fajn, studentko MIT,“ začne Alex, „jaká odhaduješ čísla?“

Nora se zakření. „Hmm.“ Předstírá, že o tom vážně přemýšlí. „Odhad rizika: prezidentčin syn se zkáruje pod obraz, což vyústí ve více než pět set civilních obětí. Z devadesáti osmi procent je pravděpodobné, že princ Henry bude naprosto k sežrání. Na sedmdesát osm procent odhaduju, že bude Alex ze Spojeného království navždy vyhoštěn.“

„To jsou lepší šance, než jsem čekala,“ poznamená June.

Alex se zasměje a letadlo pokračuje v cestě.

Londýn je jedna obrovská podívaná. V ulicích před Buckinghamským palácem se mačkají davy, všude po městě visí britské vlajky, a dokonce i lidé mávají vlaječkami nad hlavou. Všude se prodávají upomínkové předměty na královskou svatbu – obličeje prince Philipa a jeho nevěsty byste našli na všem od čokoládových tyčinek po spodní prádlo. Alex skoro nemůže uvěřit, že se tolik lidí tak nadšeně zajímá o něco tak naprosto nudného. Je si jistý, že až se jednoho dne bude konat jeho nebo Junina svatba, před Bílým domem takové pozdvižení nebude. Ani by o to nestál.

Obřad sám trvá celou věčnost, aspoň je však svým způsobem hezký. Není to tím, že by Alex nevěřil v lásku nebo si nevážil manželství. Jen je prostě Marta dokonale úctyhodná šlechtická dcera a Philip je princ. Připadá mu to asi stejně tak sexy jako obchodní dohoda. Žádná vášeň ani drama. Alex má mnohem radši milostné příběhy podle Shakespeara.

Má pocit, jako by už od chvíle, co se v plesovém sále Buckinghamského paláce usadil ke stolu mezi June a Noru, uběhly celé roky, a protože je dostatečně podrážděný, začíná být trochu lehkomyslný. Nora mu přisune skleničku šampaňského a on se jí s radostí chopí.

„Neví někdo z vás, co je to vikomt?“ zeptá se June s napůl snědeným okurkovým sendvičem v ruce. „Už jsem jich tu poznala asi pět, a když mi to řeknou, zdvořile se na ně usmívám, jako bych věděla, co to znamená. Alexi, tys studoval srovnávací mezinárodní vládologii nebo co. Co jsou zač?“

„Myslím, že to je, když upír vytvoří armádu vyšinutých, sexem posedlých vyzáblin a založí vlastní vládnoucí uskupení,“ odpoví Alex.

„To zní dobře,“ uzná Nora. Na stole skládá ubrousek do složitého tvaru, pod světlem lustru se jí blýskají lesklé černé nehty.

„Kéž bych byla vikomt,“ povzdechne si June. „Mohla bych nechat svou sexuální vyzáblinu, ať se mi stará o e-maily.“

„Myslíš, že jsou sexuální vyzábliny zběhlé v profesionální korespondenci?“ zeptá se Alex.

Nořin ubrousek začíná připomínat ptáka. „Myslím, že by to mohl být zajímavý přístup. Jejich e-maily by byly tak tragické a zhýralé.“ Pokusí se promluvit zadýchaným, chraplavým hlasem. „Ach, prosím, moc prosím, vezmi si mě – na oběd a promluvíme si o vzorcích látek, ty zvíře!“

„Mohlo by to být bizarně účinné,“ podotkne Alex.

„Vy dva fakt nejste normální,“ prohlásí tiše June.

Alex otevře ústa, aby něco namítl, když se před jejich stolem jako natvrdlý a zakyslý duch v hrozné paruce zjeví královský sluha.

„Slečno Claremont-Diazová,“ pronese ten muž, který působí, jako by se měl jmenovat Reginald nebo Bartoloměj nebo nějak podobně. Ukloní se a jeho paruka jako zázrakem nespadne June do talíře. Alex si s ní za jeho zády vymění nevěřícný pohled. „Jeho královská Výsost princ Henry se ptá, jestli byste mu prokázala tu čest a připojila se k němu na tanečním parketu.“

June zamrznou ústa, pootevřená k tiché samohlásce, a Nora se usměje od ucha k uchu.

„Ach, to ona s velkou radostí,“ odpoví za ni Nora. „Celý večer doufala, že ji o to princ požádá.“

„Já…,“ začne June a zarazí se. Usměje se, ale očima střelí po Noře. „Samozřejmě. To bych moc ráda.“

„Výborně,“ pronese Reginald-Bartoloměj, otočí se a ukáže přes rameno.

A tam už stojí Henry osobně, v trojdílném smokingu šitém na míru, s rozčepýřenými pískově blond vlasy, vysokými lícními kostmi a měkkými, milými ústy tak klasicky pohledný jako nikdy. Jeho postoj je bezchybný, jako by tak stál od narození, jako by jednoho dne vyrašil už zcela zformovaný a vzpřímený někde v překrásné květinové zahradě Buckinghamského paláce.

Jeho oči se střetnou s Alexovými a v Alexově hrudníku zadoutná něco jako jiskra zlosti a adrenalinu. Nemluvil s Henrym už asi rok. Jeho obličej je pořád nesnesitelně symetrický.

Henry se uráčí mu zběžně pokynout, jako by byl jen nějaký obyčejný host, a ne člověk, kterého už v pubertě předběhl jako tvář magazínu Vogue. Alex zamrká a tiše zuří, když vidí Henryho, jak naklání svou pitomou, ostře řezanou čelist k June.

„Zdravím, June,“ pronese Henry a galantně napřáhne k June ruku. Ta se teď červená. Nora předstírá, že omdlévá. „Tančíte waltz?“

„Já… určitě se chytím,“ odpoví a obezřetně se ho chytí za ruku, jako by si myslela, že si z ní tropí žerty. Alex si pomyslí, že tak velkým smyslem pro humor Henry neoplývá. Princ ji pak odvede do davu tančící šlechty.

„Takže tohle teď zkouší?“ zeptá se Alex a zamračí se na Nořina ptáčka z ubrousku. „Rozhodl se mě konečně umlčet tím, že okouzlí moji sestru?“

„Ach, kamaráde,“ pronese Nora. Natáhne se a poplácá ho po ruce. „Je roztomilý, jak si myslíš, že se všechno točí kolem tebe.“

„Upřímně, mělo by.“

„Tomu říkám přístup.“

Alex pohlédne do davu, kde Henry otáčí June po parketu. Sestra má na tváři neutrální zdvořilý úsměv a on jí neustále hledí přes rameno, což je ještě otravnější. June je úžasná. Věnovat jí pozornost je to nejmenší, co by Henry mohl udělat.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1. kapitola