Dreda Say Mitchell: Pokoj pro hosty

SPARE ROOM © Dreda Say Mitchell 2019

Translation © Václav Procházka, 2020

ISBN 978-80-242-6766-1

Není nic, jen to, co není.

(Macbeth, William Shakespeare)

Prolog

Tentokrát to myslel vážně.

Na nočním stolku byla neotevřená láhev brandy a sklenka. Tentokrát nepotřeboval žádný uklidňující prostředek ani některé ze sedativ, která bral při všech ostatních příležitostech, kdy to myslel vážně. V rukou držel dopis, který napsal, aby vysvětlil své rozhodnutí. Za ta léta jich napsal spoustu. Některé byly krátké, jiné dlouhé. Některé byly strohé a úsečné a šly rovnou k věci. Jiné byly psané bez ladu a skladu, a od toho, komu byly určené, žádaly pochopení a soucit. Mnohé zůstaly nedokončené, protože si uvědomil, že to, co dosud napsal, tak vlastně nemyslí.

Tentokrát to tak však myslel.

Nechtěl zvednout hlavu, přesto se přinutil pohlédnout na provaz uvázaný nahoře. A na židli pod ním. Všechno bylo tak jednoduché! Stačí vystoupit na židli a utáhnout smyčku kolem krku. Pár minut bolesti a paniky, zatímco smyčka koná svou práci a zbavuje člověka života. Většina lidí by byla vděčná, že před smrtí ucítí bolest jen na několik okamžiků. Když byl mladší, viděl umírat spoustu lidí. Pár chvil agónie, nic víc. V oněch posledních momentech, kdy mozek trpí nedostatkem kyslíku, člověk pochopí, že bolest odezní a on se bezstarostně odebere do nicoty. A právě po tom nejvíc toužil.

Po nicotě.

V útrobách domu se ozvaly hlasy. Ti, komu patřily, se divoce hádali. Slyšel, jak na něj ona křičí a on její křik opětuje. Přál si, aby přestali. Proč mu nedopřejí vzácné okamžiky klidu, které si před odchodem z tohoto světa zaslouží?

V domě znovu zavládlo ticho.

Posadil se na postel a natáhl ruku po láhvi s brandy. Pár doušků přece nemůže uškodit. Tentokrát si nepotřeboval dodávat kuráže pitím – nápoj měl jen zahřát v žaludku. Nalil si po okraj, pohlédl vzhůru k oprátce a nápoj do sebe obrátil naráz. Nalil si další sklenku. Až při třetí si uvědomil, co dělá. Jako vždycky, pokoušel se zpít do němoty, jen aby se vyhnul tomu, oč ve skutečnosti šlo. Odstrčil láhev se sklenkou, pečlivě o ně opřel dopis a vstal.

Opilý zamířil několika kolébavými kroky k židli a vratkými pohyby se na ni vydrápal. Oprátku pevně sevřel rukama a přetáhl si ji přes hlavu. Utáhl ji, jako by šlo o vázanku. Zavřel oči a zhluboka se nadechl. Snažil se soustředit, pustit z hlavy veškeré pochybnosti a tvářit se, jako že se právě chystá slézt. Ukročil, pak ještě jednou, co nejblíž k okraji židle. Jedna noha se mu chvíli klátila ve vzduchu. Proč v okamžiku, kdy jediné, po čem touží, je nicota, nedokáže něco tak jednoduchého?

Správnou věc. Jedinou možnou.

Hlasy dole se do sebe znovu pustily. Proč nemlčí? Proč sakra nemlčí?

Uvolnil smyčku a slezl ze židle. Vrávoravým krokem došel zpátky k posteli a nalil si další brandy. Vzal dopis, s trpkým úsměvem ho roztrhal a vložil do plastové tašky, kterou používal místo koše na odpadky.

Kdo by se tím zabýval? Bylo by to jako špatný vtip. Ti, kdo by tomu věnovali pozornost, byli dávno mrtví, nebo dávno pryč. Jeho vysvětlení a omluvy nikoho nezajímaly – dokonce ani jeho samotného. Mrštil sklenkou na postel a zvedl láhev za hrdlo. Možná že kdyby ji dopil, neváhal by – tak jako by neváhal opilý řidič, kdyby usedl za volant. Pořádně si přihnul. Sotva ucítil, jak ho pálí v hrdle, odložil láhev.

Vrátil se k židli a vylezl na ni. Utáhl smyčku, zavřel oči a rozpažil, jako kdyby chtěl nicotu obejmout.

Dlouho stál bez hnutí, než znovu otevřel oči. Jeho tělo bylo opilé, jeho duch ne. V hlavě měl jasno a pořád dokázal logicky uvažovat. Škubl oprátkou, utaženou kolem krku.

Všechno to byla lež. Nic nezamýšlel a nic zamýšlet nebude. Raději by byl mezi mrtvými zaživa, než aby udělal správnou věc. Byl slabý a vzbuzoval soucit. A byla to právě slabost, co vedlo k téhle katastrofě.

Zatáhl za smyčku, pevně utaženou pod krkem. Zápolil s uzlem. Pohyb jeho opilého těla připomínal pohyb kyvadla. S pocitem zmaru se naklonil. Smyčka se ještě víc utáhla a zařízla se mu do krku. Ve slepé panice se pokusil znovu najít pevnou půdu pod nohama, ale uklouzl a svezl se po židli, která se pod ním převrátila. Proboha! Visel ve vzduchu a mával rukama a nohama. Pokusil se volat. Do plic ani z plic mu neproudil žádný vzduch, takže to nebyly výkřiky, jen zoufalé chrčivé zvuky vycházející z hrdla někoho, kdo se dusí. Sevřel smyčku oběma rukama a začal s ní zápolit. Jeho vlastní smrtící nástroj mu však pevně obepínal krk. Zesláblými prsty se pokoušel zachytit provazu nad sebou, aby se vytáhl do bezpečí. Na okamžik se mu to podařilo. Vdechl do plic čerstvý vzduch. Ale pak už nebylo čeho se nadechnout. Jeho vyčerpané ruce sklouzly po provaze. Cítil, jak ho pálí dlaně i prsty. Podklesl a smyčka mu zvrátila hlavu dozadu. Křečovitě škubal rukama i nohama, než z něj vyprchaly poslední zbytky života.

Zůstala jen nicota.

Reklama

Pokoj k pronájmu.

Nádherný dvoulůžkový pokoj pro jednu osobu.

ZCELA NOVÝ!

Krásný pokoj v nádherném velkém domě v severním Londýně.

Prostorný, útulný a světlý.

Dokonale spojuje moderní bydlení s historickým Londýnem.

Nově vymalovaný a vybavený novým nábytkem.

Poplatky za služby v ceně.

Vzdálený minutu pěšky od stanice metra.

Umožňuje snadný přístup do města.

Wifi k dispozici.

Současní obyvatelé a zároveň majitelé hledají někoho, kdo bude milovat jejich domov tak jako oni.

Jedna

Nemůžu popadnout dech, jak se upřeně dívám na ten dům. Je velkolepý. Impozantní. Tři podlaží, možná i suterén. V záři odpoledního slunce pozdního léta mají jeho kamenné zdi světle hnědou barvu a působí teple a příjemně. Ten dům jako by přímo vyzýval k návštěvě. Po jeho čelní zdi se břečťan vine vzhůru k masivním komínům, odkud jako z hřadu shlíží hejno ptáků. Jak to, že jim není do zpěvu? Není těžké si představit, že dům byl kdysi domovem váženého viktoriánského džentlmena, který potřeboval prostor pro svou stále početnější rodinu a spoustu místa pro služebnictvo.

Stojí o samotě. Žádný otec by nechtěl hodinami klavíru své dcery rušit sousedy, nebo dopustit, aby slyšeli, jak spílá služebné, která si dovolila podat mu připálené uzenáče.

Ulici lemují košaté stromy, které slouží jako větrolam pro domy za nimi. Nikdy to nebylo zrovna výstavní místo, nicméně i dnes, jakkoli na pohled neokázalé, zůstává útulné a pohledné, přestože některé domy byly rozdělené na byty a pokoje pro hosty.

Jednu z mých dokonalých momentek, které jsem tu pořídila, něco přece jen narušuje. Bílá dodávka na příjezdové cestě. Na jejím boku nápis velkými písmeny „Všeuměl Jack – práce všeho druhu“ a telefonní číslo. Ke střešnímu nosiči je provazy připevněný žebřík s barevnými kusy látky, přivázanými k oběma koncům. V době, kdy první viktoriánští majitelé vlastnili dům, „Jack“ se svým povozem bezpochyby parkoval vzadu.

S dokladem od realitní kanceláře a závětí v ruce přecházím po příjezdové cestě. Pod mými botami s nízkými podpatky skřípe štěrk a zarývá se do podrážek. Potí se mi dlaň, takže doklady jsou zvlhlé a inkoust je na několika místech rozmazaný. Jak jdu dál, mou pozornost upoutá neobvyklé domovní znamení vysoko nad verandou. Je to velký kruh, vytesaný do kamene, s klíčem uprostřed. A datum 1878.

Přední dveře jsou masivní, leskle černé, s nevelkým klepátkem. Když klepu, krev mi tuhne v žilách. Neslyším žádné kroky, ovšem po chvíli mi šestý smysl napovídá, že mě někdo sleduje. Uklidňuju se, když za plastikovým kukátkem na dveřích uvidím nevelký kroužek mihotavého světla. Ať už se na mě dívá kdokoli, nejspíš soudí, že nepředstavuju hrozbu, a dveře se otvírají.

„Vy jste Lisa? Ta z realitky?“

Muž je zhruba v mém věku. Může mu být tak pětadvacet, ale tady veškeré srovnání končí. Oblečen je civilně – do vybledlých džín a trička, vlasy má sčesané dozadu. Je to muž, který na sebe rád upozorňuje – ať už kruhovou zlatou náušnicí pirátského stylu, nebo tetováním na obou pažích, které jako by spolu soupeřily o pozornost. Proč si lidé s takovou naléhavostí cejchují kůži? Měla by zůstat čistá a hladká, poznamenaná nanejvýš nevyhnutelným během času. Mladík na pohled nevypadá zle, až na zažloutlé zuby z přemíry cigaret, kromě energické brady jediného očividného znaku mužství.

„Jo,“ odpovídám konečně. Snažím se udržet povzbudivý a přátelský tón. Opravdu ten pokoj potřebuji.

Dívá se na hodinky. Pak protáhne obličej. „Jdete nějak brzy.“

Zkřivil by tvář ještě víc, kdyby věděl, že po ulici chodím už dvacet minut?

„Je to problém? Mám odejít?“

Znovu protáhne obličej, přidá zářivý, nikotinový úsměv a mávnutím ruky mě pozve dál. „Jasně že ne. Netrvám na zbytečnejch formalitách.“

Vcházím co nejrychleji. Je to, jako bych přišla domů. Právě tím by se tenhle impozantní dům mohl stát, pokud bych ten pokoj získala.

„Račte do mýho budoáru, jak by řek pavouk mouše. Mimochodem, jsem Jack.“

Přivádí mě do chodby, která mě zcela pohlcuje. Nepřestávám zírat. Dům odtud vypadá ještě větší než zvenku. Hala, jejíž podlahu tvoří původní černé a bílé dlaždice, vede k místnosti, která vypadá jako jídelna. Letmo pohlédnu na kuchyň za ní. Ostatní dveře jsou zavřené. Tyhle místnosti mi Jack zřejmě ukázat nehodlá. Míří rovnou ke schodišti se zdobeným dřevěným zábradlím a běhounem s bohatými vzory.

Podlahu chodby pokrývá široký, nápadný koberec v kombinaci černé a červené, s květinovým vzorem po okrajích a arabským nápisem uprostřed. Připomíná mi koberce na marockém tržišti, které jsem viděla, když jsem tam byla jako malá s mámou a tátou na prázdninách. Něco mě nutí zůstat na něm chvíli stát a vdechovat atmosféru místa. Ta hala je přímo srdcem domu. Nevěřte tomu, když vám nějaký realitní agent bude tvrdit, že srdcem domu je kuchyň. Srdce domu bije v prostoru mezi hlavním vchodem a schodištěm, kde se obvykle nic neděje. Kde je ticho a klid.

„Půjdete dál?“ ptá se Jack na půli cesty po schodech.

Vykročím z koberce a jdu za ním.

Uvažuju, jestli je dům jeho. Bylo by opravdu zvláštní, kdyby takový mladík vlastnil tak úžasné stavení, které musí stát miliony. V realitní kanceláři mi nicméně neřekli, kdo je majitelem. Jen mi umožnili zamluvit si přes záznamník návštěvu tak, aby oběma stranám časově vyhovovala.

„Čím se živíte, Liso?“

„Dělám software pro jednu banku.“

Jack vypadá, jako by ho moje volba povolání překvapila. „Software? Trochu bláznivý pro ženskou, ne?“

To všichni mladí kluci mluví takhle? Uvažuji, jestli Jack někdy slyšel o hnutí MeToo, a nechávám jeho poznámku bez odpovědi. Alex by takový nesmysl nikdy nevypustil z úst.

Zdá se mi, že riskuju, když jsem v tomhle domě s tímhle člověkem sama. Je zvláštní. Zároveň mě napadá, jestli nejsem snob. Může to způsobit soukromá výchova. Nemám žádný důvod si myslet, že je nebezpečný. „Nenadchne, ani neuškodí,“ řekla by máma. Snažím se uklidnit myšlenkou, že město je plné těch, kteří nemají jinou možnost než najít ubytování v domech cizích lidí. Kromě toho, realitní kancelář má záznam o mé návštěvě.

Docházíme k podestě prvního patra. Všechny dveře jsou zavřené – až na jedny. Nahlédnu do nich. Místnost vypadá jako velká koupelna. Mladík mě vede k dalším schodům, které jsou tentokrát křivolaké a úzké. Žádná rohož, žádný koberec, po kterém bychom došli až nahoru.

Jak stoupáme, schody vržou a skřípou.

„Už jste si prohlídla jiný pokoje?“ ptá se.

Zavrtím hlavou, i když vím, že to nezahlédne. „Ne. Tenhle je první, co mi padnul do oka. Viděl ho už někdo přede mnou?“

„Pár jich bylo,“ odpovídá. „Třeba minulej tejden nějaká herečka. Vypadala dobře, ale znáte to – hraní je zábavný a atraktivní, jenže to není stálý zaměstnání. Nemít práci znamená nebejt schopnej platit.“ Podívá se na mě. „A my nejsme charita.“

Rychle ho uklidňuju. „Já mám stálou práci, už ji dělám čtyři roky. Navíc mám reference a potvrzení od policie.“

Na konci schodiště zastavuje a otáčí se za mnou. Tváří se opravdu spokojeně. „Potvrzení od policie? Jste důkladná. To se mi líbí.“

Když vystoupám nahoru, zalapám po dechu.

„Tady je to.“ Ukazuje na dveře před námi na konci krátké chodby. Jsou natřené matnou bílou. Vypadají, jako by na mě čekaly celý život.

Dech se mi v hrdle úží, když Jack bere za staromódní kliku. Strčí do dveří a vkročí dovnitř.

Zůstávám stát jako přikovaná.

„Jste v pohodě? Vypadáte, jako byste tam přimrzla.“ Ukazuje na široké střešní okno na konci pokoje. „Chcete, abych ho zavřel?“

„Ne, je mi fajn. Jen se potřebuju zbavit nachlazení.“

„Nevypadá to, že byste si toho vzala málo na sebe.“ Rozhlíží se a přátelsky se usmívá.

Nikdo mi nemusí říkat, že v úpletových šatech s dlouhými rukávy, které se táhnou od brady až pod kolena k huňatým kamaším, vypadám jako sněhulák oblečený podle poslední módy. Jediné, co je ze mě vidět, jsou, kromě špiček nohou, ruce a obličej. Měla bych se potit, ale nepotím. Vím, co Jack ještě vidí – ženu s krátkými vlasy, podobnými vrabčímu hnízdu, a protáhlým obličejem, kterému vévodí velké oči. Žádný make-up. Nánosy umělých barev a oční stíny opravdu nejsou můj šálek čaje. Je to tak – nic víc k vidění není. Pokládám se za nenápadnou a vyhovuje mi to.

„Tohle by mohlo bejt vaše nový skromný bydliště. Pěkný, ne?“

Má pravdu. Ten pokoj je opravdu hezký. Prostorný a útulný – přesně takový, jak ho popsali v reklamě. Choulí se pod domovním převisem a strop se nad ním široce klene. Je prozářený přirozeným světlem. Střešním oknem, které otevírá impozantní pohled do ulice a na předměstí severního Londýna, sem dopadají žlutavé sluneční paprsky. Stojí tu nevelký ozdobný krb s kovovou zástěnou, která brání tomu, aby do místnosti padal mour z komína, a oválné přenosné zrcadlo. Stěny jsou potažené bílou tapetou, a bíle natřená jsou i podlahová prkna. Nábytku není mnoho a je zcela praktický. Dvoulůžko s povlečením bez ozdob, noční stolek, vestavěný šatník, pracovní stůl a židle. Ale mně se to líbí. Moc toho nepotřebuju.

Jako by ten pokoj zařídili pro mě.

Jediným problémem je, že zavání osvěžovačem vzduchu. Těžkou, nasládlou alkoholovou vůní vyrobenou v nějaké továrně. Ulpívá mi v nose a na jazyku chutná hořce. Nevadí. Jestli ten pokoj bude můj, nebude těžké se jí zbavit.

„Nevadí, když se zeptám, proč to tu předchozí nájemník opustil?“

„Opustil?“ Nakloní hlavu na stranu a podívá se na mě. Tentokrát bez úsměvu. „Proč si myslíte, že tu bydlel někdo jinej?“

„Jen mi vrtá hlavou, proč by někdo opouštěl tak skvělej pokoj.“

Jeho úsměv je zpátky. „Nikdo tu nebydlel, Liso. Jste první, kdo to zkusí. Chcete vidět kuchyň a jídelnu?“

Když odcházíme, přeměřím pokoj posledním dlouhým pohledem.

Jídelna rozhodně není nic nezapomenutelného. Vybavení je strohé – vévodí mu vratký dřevěný stůl z devadesátých let, několik židlí a skříň s policemi a zásuvkami. Máma by byla pohoršená. Jídelna je její pýchou a radostí, místem, kde spolu rodina tráví čas v družné zábavě. Pro mnohé je to zastaralý postoj, ale máma považuje tradice za důležité.

Kuchyň je velká, vypadá nově, ale její stavba je značně odbytá. Uvažuju, jestli by mohla být Jackovým dílem. Jack říká, že mi nechá místo v ledničce. Mluví dál a dál, ale já ho vlastně neposlouchám. Dívám se ven přes sklo horní poloviny zadních dveří.

Zahrada vypadá nekonečně. Je plná stromů, vysokých keřů a záhonů s cestičkami zarostlými travou. Podle vzdálenosti od nejbližšího domu za ní by mohla mít na délku dobrých sto metrů, ale je v ní tolik zeleně, že to nelze blíže určit.

Zkouším zadní dveře.

Jack mi hrubě odtahuje ruku od kliky. Trhnu sebou překvapením.

Z úst se mu derou podivné zvuky – nejspíš varování.

Srdce mi prudce buší. Možná že Jack není tak úplně tím, kdo „nenadchne, ani neuškodí“. Co když je to sériový vrah?

Zvedá ruku na znamení smíru. „Nechtěl jsem vás vyděsit. Ale zahrada je soukromá.“

Přestává zvyšovat hlas a mluví pomaleji. „Možná jste si myslela, že když si pronajmete v našem domě pokoj, bude k němu ještě něco navíc.“

Po chvíli dodává: „Jestli se ráda opalujete, je venku okolo místa dost. Ale vidím, že máte bledou pleť, takže slunce pro vás asi nebude to pravý. To je moudrý – stejně z toho je jenom rakovina kůže.“

Třu si zápěstí v místě, kde mě chytil, i když to vlastně nebolelo. Snažím se popadnout dech a srdce mi tluče jako o závod. To, že je tahle zahrada něco jako třináctá komnata, mi musel říci. Ale nemusel přitom být tak surový. Vím, že se omluvil, ale i tak…

„Vy jste Lisa, ne?“ zaskočí mě hlas, který nepatří Jackovi.

U dveří stojí postarší žena v elegantním kalhotovém kostýmu s botami na neobyčejně vysokých podpatcích. Je hodně pohublá, jako někdo, kdo se právě zotavuje z dlouhé nemoci nebo podstupuje drastickou dietu. Bude jí tak kolem padesáti, ale vypadá to, že středním věkem neprochází zrovna poklidně. Ve tváři má jemně řezané rysy, ale kůže je vytažená a strnulá jako po botoxu. Zelené oči, které střílejí po Jackovi, zatímco mě nechávají bez povšimnutí, prozrazují, že to kdysi musela být krásná žena. A svým způsobem vlastně pořád je.

Odpovídám, jakmile ustoupím pár kroků od Jacka. Dosud cítím dotek jeho ruky. „Ano, přišla jsem si prohlédnout pokoj.“ Přeměřuju Jacka letmým pohledem. Je mi příjemné, když vidím, že je nesvůj zrovna jako já. „Syn mi právě ukazuje váš nádherný dům.“

Překvapivě nereaguje. Jen slyším klapat její podpatky po ochozené dlaždicové podlaze, jak míří k Jackovi. Nakloní se k němu a políbí ho na ústa.

No tohle! Je to jako políček. Tvář mi hoří zahanbením. Nejraději bych se propadla do země. Mělo mě napadnout, že reklama popisuje dům, který vlastní manželský pár, ne matka se synem! Proboha, vždyť si ani nejsou podobní! Znovu se mě zmocňuje pocit úzkosti. Nejspíš mi ukáže dveře. Nemůžu o ten pokoj přijít!

„Promiňte,“ vyrazím ze sebe. Mlč, nebo tomu nasadíš korunu!

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

Reklama

Jedna