Liz Trenow

LÁSKA A VÁLKA

IN LOVE AND WAR

Copyright © Liz Trenow 2018

All rights reserved

Translation © Zdeňka Zvěřinová, 2020

ISBN 978-80-249-4309-1

Tato kniha je věnována památce poručíka Geoffreyho Foveauxe Trenowa z regimentu London Rifle Brigade, který dostal Válečný kříž za statečnost a v září 1917 zemřel ve Flandrech. Jeho tělo se nikdy nenašlo.

Stojíš-li u hrobu hrdiny

či pusté vísky, kde zemřel,

nezapomeň v srdci, které ti plane hrdostí,

na věrné a statečné německé vojáky.

Všichni se bili jako zvířata, páchali zvěrstva

a podněcovali nenávist, zaslepenost a zášť.

Ale v té Golgotě možná najdeš matky mužů,

co zabili ti syna.

„USMÍŘENÍ“, SIEGFRIED SASSOON, 1918

DOPISY VYDAVATELI

The Times, červen 1919

Pánové,

rád bych vyjádřil svůj otřes a znechucení nad inzerátem, který jsem si přečetl ve Vašich novinách a v němž nanejvýš solidní cestovní kancelář propaguje pětidenní návštěvy Ypry a oblastí kolem řeky Sommy v severní Francii a Belgii pod názvem „Výpravy na bojiště“.

Druhý den jste otiskli článek na stejné téma, v němž stálo, že se výprav zajišťovaných touto společností a dalšími skupinami už zúčastnilo několik tisíc cestovatelů. Zprávu doplňovala ilustrace zobrazující hlouček dam, které pořádají piknik vedle cedulí označeného bitevního pole.

Jsem snad sám, komu připadá zcela nechutné, že tato posvátná místa, kde navěky odpočívá tolik našich statečných vojáků, kteří položili život za krále a vlast, jsou nyní znesvěcena duchem komerčního turismu?

S pozdravem

Pánové,

Váš přispěvatel tvrdí, že s ním otřásla myšlenka, že jsou bojiště v okolí řek Sommy a Ypry „znesvěcena duchem komerčního turismu“.

Protože jsem se z takové cesty nedávno vrátil, musím Vás ujistit, že naše návštěva byla naprostým opakem něčeho takového. S manželkou jsme tuto pouť podnikli s největší pokorou a za výhradním účelem uctít posvátnou památku našich dvou synů, kteří oba zemřeli ve válce, a návštěva míst, kde padli, nám přinesla obrovskou útěchu.

Dodávám, že hosté jako my přinášejí tamějším oblastem důležitý příjem, který jim pomáhá plnit téměř nepředstavitelný úkol znovu vybudovat města a vesnice zpustošené válkou.

Oběti našich statečných vojáků nesmí být nikdy zapomenuty. Věříme, že tyto výpravy na bojiště jsou způsobem, jak lze i v nadcházejících desetiletích a staletích šířit nezbytnou připomínku, jak je nesmírně důležité snažit se o světový mír.

S pozdravem

1

RUBY

Červenec 1919

Připadala si jako ve velmi podivném snu; zatímco stála na palubě parníku, nad hlavou se jí klenulo modré nebe a slunce jako milion démantů jiskřilo na hladině moře. Vpravo od ní se šedé břidlicové střechy malého městečka téměř omluvně choulily pod úchvatnými útesy, mnohem vyššími, bělejšími a zářivějšími, než si kdy uměla představit.

Nemohla ani uvěřit, že poprvé v životě opouští anglické břehy. O takové dobrodružství neusilovala, natož aby po něm toužila. Proč by měla chtít přeplout zrádné vody Lamanšského průlivu a navštívit zem nedávno rozpolcenou čtyřmi lety strašlivých tragických událostí? Bylo jí teprve jednadvacet let a domnívala se, že za svůj krátký život už prožila dost tragických událostí i bez toho, že by vyhledávala další nebezpečí a žal.

Nejvíc ze všeho si přála, aby zavládl mír, vedla klidný spořádaný život a uctila manželovu památku tvrdou prací a tím, že se pokusí být laskavá k druhým, kteří prožívali podobný zármutek jako ona.

Panebože, a že jich bylo! Nenašla by se rodina, které by se ta tragédie nedotkla. Starosti si nechá pro sebe a už nikdy nedovolí, aby jí někdo zlomil srdce. Nic lepšího udělat nemůžu, napsala si do deníku, vlastně je to to jediné, co mi zbývá, když obětoval budoucnost za to, abychom před Němci žili v bezpečí. Jaký by to jinak dávalo smysl?

Takže když ji jeho rodiče to červnové odpoledne po čaji vážně posadili do křesla a podali jí brožuru cestovní kanceláře Thomase Cooka, zprvu si myslela, že je to nějaký žert.

„Výpravy na bojiště v Belgii a ve Francii,“ přečetla nahlas.

„Proč by se tam proboha chtěl někdo vydávat?“

Všimla si, jak sebou Ivy trhla, a zmlkla. Její tchyně byla křehká jako broušené sklo a stále se nedokázala smířit s tím, že její jediné dítě zemřelo. Nikdy nebyla společenská a měla chatrné zdraví celou dobu, co Ruby jejich rodinu znala, což jí připadalo jako věčnost.

Když začala s Bertiem chodit, připadalo jí zvláštní, že ji tak málokdy zval k sobě domů. „Máma je trochu nemocná,“ říkával, nebo prohodil: „Stěžuje si, že dělám nepořádek.“ Nyní se z Ivy stal pouhý stín, přízračně bledý kvůli nedostatku čerstvého vzduchu, jako by skoro ani nepocházela z tohoto světa. Hodně času trávila v posteli nebo alespoň ve svém pokoji.

Ruby a Bertie se seznámili ve škole a kamarádili se, dokud se k ní jednou cestou domů nepřitočil a nevzal ji za ruku. Nezastavili se a bez jediného slova šli dál. Ale teplo jeho dotyku jako elektrický proud stoupalo po její paži a Ruby pochopila, že s tímhle chlapcem zůstane navěky. Miluju Bertieho Bartona!! napsala si ještě ten večer do deníku a červenou pastelkou ta slova váhavě obkreslila srdíčky. Psala tu zprávu znovu a znovu, na penál, školní sešit, nákupní seznam nebo vnitřní stranu zápěstí. Nikdo nemohl pochybovat, že Bertieho miluje a že to platí i naopak.

Potom, krátce nato, došlo k tragédii. Její otec, předák ve společnosti, která v jejich rodném Suffolku vyráběla lodě, byl rozdrcen lodním motorem, který vypadl z jeřábu, a na místě zemřel. Na dny, které následovaly, si moc nevzpomínala – jen že její matka vypadala jako duchem nepřítomná a natolik prázdná a pohlcená vlastním zármutkem, že už jí nezbyly síly na to, aby dceru utěšila.

Ruby si stále pamatovala, jak byl Bertie neustále vedle ní, objímal ji, když plakala, vařil jí nekonečné šálky čaje oslazené spoustou cukru a chodil s ní na procházky, aby ji rozptýlil vyprávěním o přírodě – který ptáček zpívá jakou melodii, kterým květinám se daří na jistých místech, jak je doba květu dokonale sladěna s příchodem hmyzu, i které díry v zemi vyhrabal jezevec, liška nebo králík. V jejích vzpomínkách dospěl téměř přes noc ze školáka v muže.

Objetí a držení se za ruku brzy přerostlo v nesmělé polibky, pokradmé vzájemné zkoumání za zahradní kůlnou a zanedlouho i ve vyznání lásky. Jednou večer, když zůstali v domě sami, si klekl a dal jí zásnubní prstýnek s diamantem, na který, jak dosti zahanbeně přiznal, mu peníze půjčil otec.

Bertie se stal jejím celým světem. Nikdy se nepodívala na jiného chlapce a věděla, že už to ani neudělá. I on tvrdil, že je pro něj navždy ta jediná. Bertie a Ruby navěky! napsala si obrovskými písmeny na čistou stránku do deníku a zarámovala ta slova dalšími srdíčky.

Tvořili v každém směru dokonalý pár. Fyzicky, s vlnitými tmavě plavými vlasy a pihovatou pletí, si byli velmi podobní – ani příliš hezcí, ale ani oškliví, zkrátka „normální“, jak rád říkával. Obyčejný pár, který se k sobě skvěle hodí. Tvrdil, že její hnědé oči jsou jako zázvorové víno, a ona se zas zmiňovala, že jí ty jeho připomínají lískové oříšky. Oba moc rádi tančili, procházeli se, vyprávěli si hloupé historky nebo po večerech hráli v hospodě se skupinkou blízkých přátel karty. A samozřejmě měli v úmyslu žít šťastně až do smrti. Neuměla si představit, co by se mohlo stát, aby to dopadlo jinak.

Když bylo na nástěnku na radnici vyvěšeno oznámení o vojenských odvodech, prosila ho, aby se nenechal naverbovat. Jenže potom tlak zesílil a rukovali všichni hoši, takže ho alespoň přiměla, aby jí slíbil, že se vrátí živ a zdráv. Věrný svému slovu se z výcviku vrátil dvakrát na opušťák. Změnil se, zdálo se, že o několik centimetrů vyrostl, a rozhodně fyzicky zesílil, protože předtím si některých jeho svalů ani nevšimla. Vtipálek Bertie zmizel, zvážněl, působil zahloubaněji a ve větších skupinách mu dělalo potíže udržovat konverzaci. V nitru byl roztěkaný a nesvůj.

Uvolnil se jen tehdy, když se s Ruby procházel po lese a po polích. A přesto, když se ho jemně vyptávala, odmítal mluvit o tom, co prožívali. Až těsně před odjezdem mu vyklouzlo, že tohle bude na nějakou dobu jeho poslední dovolená, protože je pošlou na frontu. Kam, to neřekl.

Vzali se v pondělí, než odjel, při narychlo zorganizovaném obřadu na matrice. Její matka po tom toužila už léta, a když viděla Ruby ve svatebních šatech, rozplakala se dojetím. „Válka neválka, budete mít až do konce života na co vzpomínat,“ prohlásila.

Byl nádherný den – zářilo slunce, po obloze pluly bílé nadýchané obláčky, spousta jejich dobrých přátel se usmívala a všichni měli takovou radost, až měla pocit, že snad pukne štěstím. Pozdější dvě noci v hotelu Mill – na líbánkách – byly nejšťastnější v jejich životě. Ačkoliv zprvu se jeden k druhému chovali plaše, objevila v sobě nový svět vášně a intenzivní blaženosti, o kterém měla pocit, že její celá dívčí léta čekal na vhodnou příležitost. Konečně si připadala naplněná.

Strávili dny procházkami po mokřinách, pozorovali tajemné hnědé ryby, které pomalu pluly proti proudu řeky, poslouchali zpěv skřivanů nad hlavou a jednou dokonce zahlédli zářivý modrý záblesk ledňáčka.

„Nechci, aby to skončilo,“ vzdychla, opojená blažeností.

„Neodjížděj, Bertie, prosím. Nesnesu tu zůstat bez tebe.“

„Brzy se vrátím, slibuju,“ řekl a Ruby mu věřila.

Dokonce i po jeho odjezdu si odmítala dělat starosti a byla odhodlaná zůstat silná a veselá. To po ní koneckonců chtěl. Plnil svou povinnost vůči králi a vlasti a s rukou na srdci jí přísahal, že se bude vyhýbat nebezpečí. Samozřejmě se jí po něm stýskalo a před usnutím pochopitelně plakala. Ale věděla s jistotou, že se jí zanedlouho vrátí. Bertie nikdy neporušil slib. Když tedy za pět měsíců dostala telegram, po němž následoval armádní tiskopis B104-83 datovaný v září 1917 – S lítostí Vám oznamujeme, že se Váš manžel Albert Barton pohřešuje po působení v Passchendaele –, nebyla ochotná uvažovat o tom, že by mohlo jít o něco jiného než o přechodnou ztrátu kontaktu. Narychlo si kolem srdce vybudovala zeď a o žádné jiné možnosti nepřemýšlela. Slíbil mi, že v bezpečí přijede domů, a vždycky své sliby plní, napsala si. Zanedlouho se objeví. Dokonce v hlavě slyšela jeho hlas: „Jen jsem si odskočil na cigárko, důstojníku. Snad jsem vám nechyběl?“ Ve škole měl kvůli své troufalosti neustále potíže.

Zachovala klid a žila dál, přesně jak ji nabádaly plakáty vylepené v ulicích – donutila se každý den obléknout a sníst jídlo, které jí matka starostlivě uvařila, ale jejím otupělým smyslům chutnalo jako lepenka. Když jela do práce, zdravila kývnutím další cestující v autobuse a vyměňovala si s nimi obvyklé zdvořilosti o počasí. V zaměstnání si vedla stejně schopně jako dřív, kvůli kolegům i zákazníkům nasadila úsměv a doufala, že se jí na Bertieho nikdo z nich nezeptá.

Samozřejmě, že ta informace pronikla na veřejnost. V Hopegoods, obchodu s konfekcí pro muže i ženy na High Street, kde pracovala v oddělení galanterie, to byl koneckonců syn šéfa. Ale protože se takové zprávy objevovaly téměř na denním pořádku, po první fázi soucitných poznámek se kolegové naučili jeho jméno nezmiňovat.

Jak však měsíce ubíhaly a nikdo se nic dalšího nedozvěděl, Rubyina ochranná zeď se začala drolit. Zabředla do zármutku a pocitů viny, které v ní vyvolávaly fyzickou agonii a nebylo z ní úniku. Připadalo jí, jako by spadla na dno studny, kde ji ze všech stran obklopovala temnota, a jediný záblesk světla se linul z tak nepředstavitelné výšky, že tam ve svém vyčerpání nedokázala vylézt.

Někdy měla pocit, že už nedokáže dál žít, a jindy, když se procházela kolem řeky, si představovala, jak se brodí hlubokým blátem a odevzdává se chladnému, nemilosrdnému proudu. Nikdy k tomu však nenašla odvahu. Její matka, která se stále vyrovnávala s vlastní bolestnou ztrátou z doby před pouhými několika lety, dělala, co mohla, aby dceru utěšila, ale její zármutek nic nezmírnilo.

Vzhledem k tomu, že Ruby vytrvale odmítala chodit do společnosti, se jí členové jejich kdysi úzce spjaté skupinky začali postupně vzdalovat a už ji nadále nezvali, ani nechodili na návštěvu. Přestala si vést deník, protože ji nenapadalo nic, co by do něj napsala. Připadala si jako prázdná ulita vybělená solí a sluncem, jakou najdete na pláži, a je pro vás těžké si představit, že se v ní skrývalo živoucí stvoření. Nevzpomínala si, kdy se naposledy smála.

Jenže co jiného jí zbývalo? Bez Bertieho měla pocit, že žije, nebo spíš živoří, jen napůl. Nebavilo ji nic z toho, co jí přinášelo radost, když to dělali spolu – chození do hospody nebo do kina, tanec či procházky v lese. Nosila pouze černé oblečení nebo občas uhlově šedé. Podstoupil vrcholnou oběť, tak jak jinak by mu mohla vzdát úctu? Měla pocit, že kdyby si na sebe vzala něco veselého, pošpinila by tím jeho památku. Takhle už budu žít až do smrti. Jedině to je správné.

Svědomitě pravidelné návštěvy u jeho rodičů posloužily jen k tomu, že ještě posílily oboustranný žal. Při pohledu na jeho zdrcenou matku a zarputile stoického otce měla pocit, jako by jí někdo vrýval nůž do srdce. Později, když vyčerpaná odcházela, nesla nejen svůj balvan zármutku, ale i jejich. Jakmile vyšla z přetopeného zatuchlého domu, pohlédla na nebe a zhluboka se nadechla, aby se pokusila načerpat sílu z čerstvého vzduchu. Jeden krok po druhém, přesvědčovala se, jeden den za druhým. Tohle zoufalství brzy otupí.

Samozřejmě že neotupilo, alespoň ne doopravdy. Stále se cítila tak nesmírně zdrcená, až jí to někdy vyráželo dech, a v práci se musela skrývat na toaletě, dokud se neuklidnila. Cestou pokusů a omylů se naučila, jak nastavovat světu statečnou tvář. Zprvu byla ta nejistá maska tak chatrná, až hrozilo, že při sebemenším nestřeženém slově nebo myšlence praskne, ale jak plynuly dny a později i týdny a měsíce, získala větší odolnost a o dva roky později si na ni zvykla jako na téměř přirozenou součást sebe sama. Vlastně si už vůbec nebyla jistá, kým ve skutečnosti je.

Věděla jen to, že jeho památku nikdy nezradí. Už ne. Ten jediný okamžik šílenství, který prožila s mužem, jehož nikdy předtím neviděla a do budoucna už ani neuvidí, ji tížil vinou a spaloval její srdce bolestí, která podle jejího názoru už nikdy nezeslábne.

Návštěvy dvakrát týdně u Bertieho rodičů považovala za svou povinnost, která ji bude provázet až do konce života. Koneckonců byla stále jeho manželka a navždycky bude. Pan a paní Bartonovi o ní často mluvili jako o „dceři“. Kdo jiný jim po jeho smrti zůstal?

Rozhovor s nimi však nebyl vždy příjemný. Ivy byla křehká jako chmýří a zdálo se, že se i při tom sebenepatrnějším slově zhroutí. Albert starší se nezměnil, ale ačkoliv byl stále stejně nevrlý a nekomunikativní, alespoň působil nezdolně a předvídatelně. Přesto ji tento okamžik, brožura Thomase Cooka a jejich vážné, vyčkávavé obličeje, zcela ohromily.

„Jedni naši dobří přátelé se na takovou cestu vydali,“ promluvil a Ruby se mírně uvolnila. Třeba jí ten sešitek nabídl jen jako téma ke konverzaci. „Doporučili nám to. Představ si, že našli synův hrob. Říkali, že to bylo těžké, ale poskytlo jim to obrovskou útěchu.“

„Uvažujete o tom, že byste se tam rozjeli?“ zeptala se.

„Mysleli jsme na to, ale…“ Nepatrně naklonil hlavu k manželce, která si mlčky otírala oči krajkovým kapesníkem. „A tak nás napadlo,“ na chvilku se odmlčel, „jestli bys tam nezajela naším jménem?“

Zbláznili se, pomyslela si Ruby v duchu. Mám odcestovat na bojiště, a navíc sama? Chodit mezi zákopy a v davu civějících turistů hledat po Bertiem nějakou stopu? Nebylo to jen šílené, ale i trochu nechutné.

Albert mluvil dál: „Aby ses rozloučila a vzdala hold za celou rodinu. Protože jak víš, hrob nemáme.“

Ano, to věděla dobře, až příliš. Bertieho tělo se nenašlo. Jednou z nejtěžších věcí bylo právě to, že nevěděla, jak zemřel, a neměla ani tušení, kde leží. Neustále ji trápily noční můry, ještě přiživované fotografiemi v Illustrated London News, na které se dokázala dívat pouze s přimhouřenýma očima. Představovala si jeho tělo propletené s dalšími mrtvolami, pohozenými a rozkládajícími se v blátivém kráteru někde poblíž Ypry. Znovu upřela oči na brožuru, ale slova jí plavala před očima. Milovala Bertieho, samozřejmě, a navždy bude. Ale není to až příliš extrémní krok? Jak by mohla přežít to, že na vlastní oči uvidí dějiště takových zvěrstev?

„Drahá?“ pobídl ji Albert. „Svolila bys k tomu?“

„Nemyslím si, že bych…,“ začala, ale potom jí došla slova. Snad ji opravdu nežádají, aby odjela sama na takové příšerné místo?

„Stále přicházejí zprávy…,“ zašeptala Ivy do ticha.

Byla to obehraná písnička. I několik měsíců po příměří téměř při každé návštěvě vytahovali Bartonovi novinové výstřižky – fotografie vojáků, kteří se jako zázrakem vrátili vyhublí na kost, avšak živí, protože unikli z vězeňských táborů a ušli z Německa stovky mil, nebo se měsíce či dokonce roky skrývali ve flanderských lesích ze strachu z obvinění z dezerce. Vyzývali ji, aby spekulovala o tom, že se totéž mohlo stát i Bertiemu – že mohl být zajat nebo jen raněn, nějaká belgická rodina se ho ujala, udržela ho při životě a díky tomu by se mohl jednoho dne zase objevit.

Ačkoliv věděla, že je to velmi nepravděpodobné, po těch rozhovorech se jí o tom někdy zdálo – jak k ní z kouře bitvy přichází muž s obličejem zčernalým špínou, v roztržené uniformě a bez čapky. A potom se jeho obličej rozzáří do milovaného úsměvu, Ruby zalapá po dechu a nevěřícně se k němu rozběhne.

Probouzela se s pláčem, pozorovala, jak mezerou mezi zataženými závěsy proniká světlo vycházejícího slunce, a slyšela ptáky, jak ladí své hlasy na ranní sborový zpěv. Zprvu se ozvalo jen několik váhavých zapípání, po nich spustil jeden teritoriální kos a pak se k halasnému refrénu připojili i ostatní. Krutý svět venku byl stále stejný, Ruby zůstala sama a Bertie byl mrtvý. Jedinou možností, jak to přežít, bylo zatvrdit své srdce.

Jak se blížil rok 1919, objevovaly se zprávy o zázračných návratech čím dál tím míň, až téměř úplně ustaly. Skoro se jí ulevilo. Teď se snad Ivy začne smiřovat s tím, že se už Bertie domů nevrátí.

Ale ne. Bertieho teta Flo šla před několika měsíci na nějakou seanci a tam se na něj zeptala. Médium odříkalo pár otřepaných frází – podle Rubyina výkladu, ne Floina – o tom, jak s nimi zůstane navždy, což si teta podle Ruby překrouceným způsobem vyložila jako náznak, že se stále v nějaké formě zdržuje na této zemi. Patrně byl raněn, ale nyní se zotavuje v nemocnici. Ruby z toho nevěřila jedinému slovu. Kdyby byl skutečně v nemocnici, už by se to dozvěděli.

„Domnívali jsme se, že by se ti mohlo podařit ho najít,“ zamumlala Ivy, naklonila se dopředu a vzala ji za ruku. „Hodně by to pro mě znamenalo, drahoušku. Když nevím, jestli stále žije, nebo alespoň kde odpočívá, nemám už sílu dál žít.“

Byl to zvláštní nápad a Ruby v žádném případě nehodlala souhlasit s tím, že pojede sama do Flander. Musela najít způsob, jak jejich návrh jemně odmítnout, aby jim nezpůsobila další utrpení. Ale prozatím, jen aby vypadala vstřícně, zalistovala brožurou.

„Trasa, která je podle nás nejvhodnější, se nachází na čtrnácté stránce,“ pravil Albert a naklonil se k ní, aby jí pomohl obracet stránky. „Není to moc drahé a budeš mít dost času, abys nasála tamější atmosféru a navštívila místa, která bys měla vidět.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

DOPISY VYDAVATELI

1