Přeložila Jana Jašová

Copyright © 2019 by Stephen Chbosky

Cover design by gray318.

Cover copyright © 2019 by Hachette Book Group, Inc.

All rights reserved

Translation © Jana Jašová, 2020

ISBN 978-80-242-6735-7

Liz

a matkám vůbec

Před padesáti lety

Zůstaň na ulici. Když neopustíš ulici, nedostanou tě.

Malý David Olson věděl, že je v maléru. Jen co se máma s tátou vrátí, schytá to. Jeho jedinou nadějí byl polštář zastrčený pod pokrývkou, aby to vypadalo, že je pořád v posteli. Okoukal to v televizi. Jenže na ničem z toho teď nezáleželo. Vyplížil se z ložnice, sešplhal dolů po břečťanu, uklouzl a pohmoždil si nohu. Nebylo to tak zlé. Ne jako když si jeho starší bratr poranil nohu na fotbale. Tohle opravdu nebylo tak zlé.

Malý David Olson se belhal po Hays Road. Ve vzduchu cítil vlhkost. Pod kopcem se válela mlha. Chlapec vzhlédl k měsíci. Úplněk. Už druhou noc byl úplněk. Modrý měsíc. To mu řekl brácha. Znělo to jako ta písnička, na kterou tančívali máma s tátou. Když ještě byli šťastní. Předtím než se o Davida začali bát.

Modrý měsíc.

Vidím tě o samotě stát.

Malý David Olson zaslechl cosi v křoví. Na okamžik si pomyslel, že se mu to zase zdá. Jenže nezdálo. Věděl, že ne. Nutil se zůstávat vzhůru. I když ho tolik bolela hlava. Dneska v noci se tam musí dostat.

Kolem projel starý Ford Mustang a ozářil mlhu reflektory. David se schoval za poštovní schránku a poslouchal rokenrol, který hřměl autu z okénka. Smích dvou puberťáků. Spoustu kluků teď odvedli do armády a případů řízení v opilosti přibývalo. Tak to aspoň říkal tatínek.

„Davide?“ zašeptal hlas. Zasyčel. Ten hlasss…

Doopravdy ho někdo oslovil? Nebo to slyšel jen on?

„Kdo je tam?“ zeptal se David.

Ticho.

Takže to bylo jen v jeho hlavě. V pořádku. Aspoň to není syčící paní. Aspoň se mu to nezdá.

Nebo zdá?

David se zadíval z kopce na roh ulice s velkou pouliční lampou na Monterey Drive. Mladá dvojice už odjela a s nimi zmizely i všechny zvuky. A v tu chvíli David spatřil lidský stín. V kaluži světla lampy někdo stál. Hvízdal si a čekal. Čekal a hvízdal si. Písničku,která zněla jako…

Modrý měsíc. Davidovi se zježily vlasy na zátylku.

Nechoď k tomu rohu.

Drž se od toho člověka dál.

Malý David Olson se místo po ulici pustil přes dvorky.

Tichounce překročil starý plůtek. Ať tě neslyší. Ani nevidí. Opustil jsi ulici. To je nebezpečné.Vzhlédl k oknu, kde se muchlovalo děvče na hlídání s přítelem, zatímco miminko plakalo. Jenže to znělo jako kočičí mňoukání. David si byl pořád jistý, že se mu to nezdá, ale bylo to už čím dál těžší poznat. Podlezl další plot a ušpinil si pyžamo mokrými skvrnami od trávy. Věděl, že toho si maminka všimne. Bude si to muset sám vyprat. Jako když se zase začal počurávat do postele. Každé ráno si pral povlečení. Nemohl připustit, aby to maminka zjistila. Vyptávala by se. Kladla by otázky, na které by nedokázal odpovědět.

Ne nahlas.

Vykročil přes háj za domem Marucaových. Kolem houpaček, které pan Maruca postavil se svými chlapci. Po dni plném práce každý dostal dvě sušenky Oreo a sklenici mléka. Malý David Olson jim párkrát pomáhal. Sušenky Oreo miloval, zvlášť když už byly trochu rozměklé a staré.

„Davide?“

Ten šepot teď zněl hlasitěji. Chlapec se ohlédl. Nikdo nikde. Vykoukl mezi domy k pouliční lampě. Stín zmizel. Ten člověk mohl být kdekoli. Třeba přímo za Davidem. Ach, prosím, ať to není syčící paní. Prosím, ať nespím.

Křup.

Za zády mu praskla větvička. David zapomněl na pochroumanou nohu a dal se do běhu. Přeletěl přes trávník Pruzanových na Carmell Drive a zahnul vlevo. Slyšel funět psy. Blížili se k němu. Jenže žádné psy neviděl. Jen slyšel ten zvuk. Jako ve snu. Jako předtím to mňoukání. Hnali se za ním. A tak přidal. Jeho měkké bačkůrky dopadly na mokrý chodník. Mlask mlask mlask, jako babiččiny pusinky.

Když se konečně dostal na roh Monterey Drive, zabočil vpravo. Uháněl středem ulice. Jako raft na řece. Zůstaň na ulici. Když neopustíš ulici, nedostanou tě. Po obou stranách slyšel zvuky. Tiché syčení. Funění psů. Mlaskání. Mňoukání. A taky šepot.

„Davide? Běž ze silnice. Něco se ti stane. Běž po trávníku. Tam je to bez-pečnější.“

To byl hlas té syčící paní. Věděl to. Vždycky nejdřív mluvila mile. Jako suplující učitelka, která se až moc snaží. Jenže když jste se na ni podívali líp, najednou milá nebyla. Odhalila zuby a syčící tlamu. Byla horší než Zlá čarodějnice ze Západu. Horší než všechno na světě. Měla čtyři nohy jako pes. Dlouhý krk jako žirafa. Ssss.

„Davide? Tvoje máma se zranila na nohách. Má pořezaná chodidla. Poběž mi na pomoc.“

Ta paní teď používala maminčin hlas. To nebylo vůbec fér. Ale dělávala to. Dokonce vypadala jako maminka. Poprvé jí na to skočil. Šel za ní na trávník. A ona ho chytila. Potom dvě noci nespal. Odtáhla ho do toho domu se sklepem. Kde byla pec.

„Tak pomoz přece mamince, spratku.“

Teď to byl babiččin hlas. Ale ani babička to nebyla. David cítil bílé zuby syčící paní. Nedívej se na ně. Dívej se před sebe. Běž dál. Ke slepé ulici. Můžeš se jí zbavit nadobro. Běž k poslední lampě.

„Sssssss.“

David Olson se zadíval k poslední lampě ve slepé ulici. A vtom se zastavil.

Stínový člověk se vrátil.

Stál tam uprostřed kaluže světla. Čekal a hvízdal si. Hvízdal si a čekal. Ať už to byl sen, nebo ne, tohle bylo zlé. Jenže David se teď nemohl zastavit. Musel to udělat. Musel projít kolem toho lampového člověka, aby se dostal na domluvené místo.

„Ssssssss.“

Syčící paní byla blíž. Za ním. Davida Olsona náhle zamrazilo. Pyžamo měl vlhké, dokonce i pod kabátem. Prostě jdi dál. Nic jiného se dělat nedá. Buď statečný jako tvůj velký brácha. Jako ti kluci, které odvádějí do války. Buď statečný a běž dál. Jeden krůček. Dva krůčky.

„Hej?“ zavolal David Olson.

Postava nic neříkala. Nehýbala se. Jen se nadechovala a vydechovala, její dech vytvářel…

Obláčky.

„Hej? Kdo jste?“ zeptal se David.

Ticho. Svět zadržel dech. Chlapec vsunul do kaluže světla malíček nohy. Postava se pohnula.

„Promiňte, potřebuju projít. Můžu?“

Další ticho. David posunul chodidlo o jeden prst dál do světla. Postava se začala otáčet. Davida napadlo, že by se mohl vrátit domů, ale tohle musel dokončit. Byl to jediný způsob, jak ji zastavit. Vsunul do světla celou nohu. Postava se znovu pootočila. Jako socha, která se probouzí. Celá noha ve světle. Další pootočení. David už to nevydržel a vstoupil do světla celý. Postava se vrhla k němu. Sténala. Natahovala ruce. David proběhl kruhem. Postava za ním. Olizovala se. Vřískala. David ucítil, jak se po něm natahují její dlouhé nehty, a když už se ho chystala popadnout za vlasy, chlapec se jako při baseballu vrhl tělem na tvrdou dlažbu. Rozbil si koleno, ale na tom nezáleželo. Dostal se ze světla. Postava se přestala pohybovat. David už byl na konci ulice. Slepé ulice, kde stál srub čerstvých novomanželů.

Malý David Olson se rozhlédl. Noc byla tichá. Až na pár cvrčků. Na cestě k lesu se válely cáry mlhy. David se bál, ale nemohl se zastavit. Tohle bylo jen na něm. Musel to skoncovat, jinak se syčící paní dostane ven. A jako první umře jeho velký brácha.

Malý David Olson opustil ulici a šel dál.

Kolem plotu.

Přes louku.

A do Apoštolského lesa.

Část I.

Dnes

KAPITOLA PRVNÍ

Zdá se mi to?

Tohle si pomyslel chlapec, když stará dodávka značky Ford najela na retardér a náraz ho probudil. Měl pocit, jako by byl spokojeně zachumlaný v posteli, ale najednou musel na záchod. Zamžoural do sluníčka a zadíval se k dálnici Ohio Turnpike. Valilo se od ní srpnové horko jako vlny v bazénu, kam ho mamka vzala, když něco našetřila tím, že na čas přestala obědvat. „Aspoň jsem kilo a půl zhubla,“ prohlásila a mrkla na něj. To byl jeden z těch dobrých dnů.

Promnul si unavené oči a na sedadle spolujezdce se napřímil. Hrozně rád se vozil vpředu, když maminka řídila. Připadal si pak jako velký. Jako by byli s tou bezva hubenou dámou oba na jedné lodi. Zadíval se na ni, na její postavu lemovanou ranním sluncem. Pokožka se jí lepila k rozpálenému vinylovému potahu. Ramena kolem ramínek tílka měla červená. Pod látkou byla její kůže bílá. V jedné ruce držela cigaretu a vypadala oslnivě. Jako filmová hvězda ze starých časů, na jaké se spolu dívali při Filmových pátcích. Líbilo se mu, jak se na špačku cigarety obtiskla její rudá rtěnka. Učitelky v Denveru tvrdily, že cigarety jsou škodlivé. Když to mamce pověděl, zažertovala, že učitelky jsou škodlivější, a pokuřovala dál.

„Ne, vlastně jsou moc důležité, takže zapomeň, co jsem řekla,“ prohodila potom.

„Tak jo,“ souhlasil.

Díval se, jak zadusila jeden nedopalek a hned si zapálila další cigaretu. Tohle dělala, jen když měla starosti. A ty měla pokaždé, když se stěhovali. Třeba to tentokrát bude jiné.To od tátovy smrti opakovala pořád. Tentokrát to bude jiné. Jenže nikdy nebylo.

A tentokrát byli na útěku.

Maminka popotáhla a kouř se vinul vzhůru kolem korálků srpnového potu nad jejím horním rtem. Dívala se před sebe přes volant, pohroužená v myšlenkách. Trvalo jí asi minutu, než zjistila, že chlapec se probudil. A pak se usmála.

„Není to krásné ráno?“ zašeptala.

Chlapci by na tom, jaká jsou rána, vůbec nezáleželo. Ale pokud to bylo pro maminku důležité, bylo to důležité i pro něj.

„Jo, mami. Určitě je.“

Teď už ji oslovoval mami pořád. Před třemi lety mu řekla, že nechce, aby jí dál říkal mamko. Prohlásila, že to zní moc dětsky, a ona nechce, aby se choval jako malý. Někdy si přála, aby jí ukazoval svaly, a on natahoval a pokrčoval své krátké hubené ručičky, aby se na nich udělaly aspoň trochu boule. Aby vypadal stejně silný jako táta na vánoční fotce. Jediné tátově fotce, kterou měl.

„Máš hlad, kamaráde?“ zeptala se máma.

Hoch přikývl.

„Za mýtnicí u hranice státu je odpočívadlo. Určitě je tam i restaurace.“

„Budou mít lívance s čokoládovýma hoblinkama?“

Ty si chlapec pamatoval z Portlandu. To bylo před dvěma lety. Bydleli tehdy ve městě v bytě nad rychlým občerstvením a kuchař jim vždycky dělal lívance s čokoládovými hoblinkami. Pak byli v Denveru a potom v Michiganu. On ale nikdy nezapomněl na ty lívance s čokoládou a milého muže, který jim je připravoval. Předtím k němu nikdy žádný muž kromě tatínka hodný nebyl.

„Jestli ne, tak si koupíme lentilky a nasypeme si je na ně sami. Platí?“

Tohle ho znepokojilo. Nic takového maminka nikdy předtím neřekla. Když se stěhovali, vždycky se cítila provinile. Jenže i v té nejprovinilejší náladě tvrdila, že čokoláda není žádná snídaně. Tvrdila to, i když si sama dávala čokoládový koktejl SlimFast. Protože tahle čokoláda se prý nepočítá. Už se jí na to ptal.

„Tak jo,“ hlesl a usmál se. Doufal, že to nebude jen výjimka.

Rozhlédl se po dálnici. Provoz zpomalil a spatřili sanitku a dodávku. Muži ve zdravotnických overalech ovazovali zkrvavenou hlavu nějakého muže. Vypadalo to, že si rozsekl čelo a chybí mu pár zubů. Když popojeli o něco dál, spatřili na kapotě dodávky jelena. Parohy měl ještě zabodnuté do čelního skla. S otevřenýma očima sebou zmítal a škubal, jako by nevěděl, že umírá.

„Nedívej se tam,“ napomenula ho maminka.

„Promiň,“ omluvil se a odvrátil pohled.

Nebyla ráda, když viděl něco špatného. Už toho viděl tolik. Zvlášť od té doby, co umřel tatínek. A tak se odvrátil a prohlížel si její vlasy schované pod šátkem. Měla ho složený do pruhu jako čelenku, ale on tomu v duchu stejně říkal šátek. Připomínalo mu to ty staré filmy, na které se spolu v pátek dívali. Pozoroval její vlasy a pak svoje, stejně hnědé jako měl táta na té vánoční fotografii. Chlapec si na otce moc nepamatoval. Nedokázal si vybavit ani jeho hlas. Jen vůni tabáku z jeho košile a taky vůni holicího krému Noxzema. A to bylo všechno. Nevěděl o tátovi nic jiného, než že to musel být skvělý chlap, protože takoví jsou všichni tátové. Skvělí chlapi.

„Mami?“ ozval se. „Není ti nic?“

Nasadila svůj nejlepší úsměv. Jenže ve skutečnosti byla ustaraná. Stejně jako před osmi hodinami, když ho probudila uprostřed noci a vyzvala ho, aby si sba-lil věci.

„Honem,“ zašeptala.

Chlapec poslechl. Naházel do spacího pytle všechno, co měl. Když šel po špičkách přes obývací pokoj, viděl Jerryho, jak leží rozvalený na pohovce. Jerry si zamnul oči prsty. Prsty s tetováním. Na okamžik se ten chlap málem probudil, ale ne úplně. Když zase znehybněl, přeběhli do auta. V přihrádce u spolujezdce byly peníze, o kterých Jerry nevěděl. Všechny ostatní jim vždycky sebral. V tichu noci odjeli. První hodinu se maminka víc dívala do zpětného zrcátka než na silnici před sebou.

„Mami? Najde nás?“ zeptal se chlapec.

„Ne,“ odpověděla a zapálila si další cigaretu.

Chlapec k ní vzhlédl a v denním světle konečně zjistil, že tu tvář nemá červenou od líčidel. A potom to ucítil. Sám pro sebe si ten pocit zformuloval.

Nesmíš zklamat.

Slíbil to sám sobě. Podíval se na maminku a pomyslel si: Budu tě chránit.Ne jako když byl opravdu mrňous a nic nezmohl. Teď je větší. Jeho paže nebudou vždycky hubené a měkké. Bude dělat kliky. Vyroste pro ni. Ochrání ji. Udělá to pro tátu.

Nesmíš zklamat.

Musíš chránit svou matku.

Jsi teď jediný chlap v rodině.

Zadíval se z okýnka a uviděl starý billboard ve tvaru základního kamene. Omšelá cedule hlásala V PENSYLVÁNII NAJDEŠ PŘÍTELE. Třeba má maminka pravdu. Možná to tentokrát bude jiné. Byl to jejich třetí stát za dva roky. Možná to tentokrát vyjde. Každopádně věděl, že by ji nikdy nemohl zklamat.

Christopherovi bylo sedm a půl roku.

KAPITOLA DRUHÁ

Byli v Pensylvánii týden, když se to stalo.

Christopherova maminka tvrdila, že si vybrala městečko Mill Grove proto, že je malé a bezpečné a má výbornou základní školu. Christopher si v hloubi duše myslel, že si to možná vybrala proto, jak moc vypadalo odtržené od zbytku světa. Jedna silnice vedla do něj. Jedna ven. Kolem byly lesy. Nikoho tam neznali. A protože nikdo neznal je, Jerry je tady nenajde.

Mill Grove byla báječná skrýš.

Teď už maminka potřebovala jen práci. Christopher ji každé ráno pozoroval, jak si nanáší rtěnku a češe vlasy, aby byla co nejhezčí. Díval se, jak si nasazuje svoje nejhezčí brýle a jak vyvádí kvůli tomu, že se jí na jejím jediném saku pro pracovní pohovory udělala v podpaží dírka. Ne ve švu, roztrhla se látka. Takže se s tím nedalo dělat nic jiného než to zajistit spínacím špendlíkem a modlit se.

Když Christopher snědl barevné kroužky Froot Loops, maminka ho vzala do knihovny, aby si tam vypůjčil knížku na dnešní den, zatímco ona procházela v novinách inzeráty s nabídkami práce. Knížka dne byla „Poplatkem“ za to, že si mohl dát ke snídani Froot Loops. Pokud přečetl knížku, která mu rozšiřovala slovní zásobu, dostal kroužky. Když ne, dostal ovesnou kaši (nebo něco ještě horšího). Takže četl jako o závod, na to vemte jed.

Když si maminka zapsala několik slibných kontaktů, nastoupili do auta a objeli různé podniky, kde s ní dělali pracovní pohovory. Maminka Christopherovi tvrdila, že ho chce vzít s sebou, aby si spolu něco užili. Jen oni dva. Říkala, že jejich stará fordka je suchozemský žralok, který hledá kořist. Pravda byla taková, že ho brala s sebou, protože neměla peníze na hlídání. Jemu to nevadilo. Hlavně že mohl být s maminkou.

A tak „hledali kořist“ a maminka ho při řízení zkoušela z hlavních měst států. A z matematiky. A ze slovní zásoby.

„Základní škola Mill Grove je báječná. Mají počítačovou učebnu a všechno. Určitě se ti tady ve druhé třídě bude líbit.“

Ať žili kdekoli, Christopherova maminka sháněla tu nejlepší školu, stejně jako jiné maminky hledají slevy na coca-colu (které se tady v Mill Grove bůhvíproč říkalo „limča“). Tentokrát dostane to nejlepší, tvrdila. Motel byl blízko školních pozemků. Maminka slíbila, že ho bude denně vozit autem, aby nebyl „Děcko z motelu“ – než ušetří tolik, aby mohla složit zálohu na byt. Chtěla, aby Christopher získal vzdělání, kterého se jí nikdy nedostalo. Nevadí, že se předtím ve škole protloukal jen tak tak. V tomhle ročníku se v matematice určitě zlepší. Všechna ta tvrdá práce z dřívějška se mu vyplatí. Přestane při čtení přehazovat písmenka. A chlapec se usmíval a věřil jí, protože ona věřila v něj.

Když pak dojeli na místa, kde se měly konat pracovní pohovory, maminka si nechala chvíli pro sebe a opakovala si věty z knížek o osobnostním rozvoji, protože se snažila věřit i v sebe.

„Chtějí tě tady.“

„To ty rozhoduješ, jestli tohle bude tvoje práce. Ne oni.“

Když si konečně dodala sebedůvěry, šli dovnitř. Christopher seděl na recepci a četl knížku, jak maminka chtěla, jenže písmenka mu pořád přeskakovala a myšlenky se mu toulaly. Myslel na své staré kamarády. Stýskalo se mu po Michiganu. Nebýt Jerryho, rád by tam zůstal navždycky. Děti tam byly fajn. Všichni byli chudí, takže si to nikdo neuvědomoval. Jeho nejlepší kamarád Lenny „Pako“ Cordisco byl legrační. Pořád si před jeptiškami z křesťanské školy stahoval kalhoty. Christophera napadlo, co asi dělá Lenny Cordisco teď. Možná na něj sestra Jacqueline už zase řve.

Po každém pohovoru vyšla maminka ven a na obličeji měla takový ten šokovaný výraz poznání, že to oni se rozhodují, jestli ji přijmou, ne ona. Nedalo se ale dělat nic jiného než nastoupit zase do auta a zkoušet to znova. Maminka říkala, že svět se může snažit sebrat ti úplně všechno.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Část I. Dnes

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ