Copyright © Tim Ayliffe 2018

All rights reserved

Translation © Milan Lžička 2020

Cover design by Luke Causby / Blue Cork

Cover image © Thorsten / Adobe Stock

ISBN 978-80-242-6989-4

PROLOG

Fallúdža, duben 2004

„Už nemůžu, Bailey.“

Bailey podal Geraldovi zelenou polní láhev, kterou mu dal minulou noc kapitán Alessandro, když si chystali zásoby na přesun do Fallúdži.

„Potřebuješ jenom trochu svlažit. Vypij to.“

Gerald feldflašku popadl a zhluboka se napil vody.

„Dvanáct hodin, Bailey. Tolik už uběhlo od chvíle, co jsme do téhle díry napochodovali. A za tu dobu jsme postoupili o kolik – dvě stě metrů?“

„Ne… sto.“

Bailey si láhev zase vzal a sám si lokl. Voda chutnala výborně.

„Kde, k čertu, vůbec vězí rota Bravo?“ divil se Gerald.

„Řekli nám, ať tady počkáme. Venku je moc nebezpečno.“

„Odstřelovači, minometná palba a k tomu to pitomé halekání, co v jednom kuse zní z mešit jak poškrábaná deska.“

Gerald drmolil tak překotně, že mu Bailey skoro nerozuměl.

„Jsi jenom grogy, kámo. Brzo už zas budeme sedět v zelené zóně, popíjet pivko a všemu se chechtat.“

Gerald se zvedl. „Jdu se mrknout ven.“

„Opatrně, kámo. Že tady máme zůstat, nám neříkali pro nic za nic.“

„Na to kašlu. Potřebuju vědět, co se děje.“

Bailey sledoval, jak Gerald došel ke dveřím pokoje a zmizel chodbou. Dům, ve kterém se skrývali, téměř zničil minometný granát. V pobořené stavbě bylo tolik děr, že připomínala zpola snědený bloček ementálu.

Od roty Bravo dostali pokyn schovat se v přízemí, dokud nebude oblast zajištěná. V patře to bylo příliš nebezpečné – kdyby šlo do tuhého, nedalo by se snadno prchnout.

Bailey vstal a vydal se za Geraldem. Měli se pořád držet při sobě, živí, nebo mrtví. Tak zněl rozkaz kapitána Alessandra.

Vtom chodbou otřásla exploze. Ovzduší zahalil prach a Bailey ztratil Geralda z očí. Od hlasitého výbuchu bomby, která dopadla opodál, mu zvonilo v uších a byl úplně dezorientovaný. Prach se mu v ústech měnil na betonové hrudky, těžko se mu dýchalo. Rukama se snažil rozehnat kouř, aby se zorientoval a zjistil, co se stalo. Byl tak zmatený, že začínal panikařit.

„Geralde! Geralde! Geralde!“ křičel.

„Zdrhej, Bailey! Zdrhej! Tudy! Vypadni! Vypadni!“ rozlehl se chodbou Geraldův hlas.

Úleva. Gerald žije.

A teď: strach.

„Bailey! Zmiz odtamtud!“

Ozvala se prudká střelba a vzápětí další hlasy. Americké a taky arabské.

Najednou se vedle Baileyho rozprskla zeď a srazila ho na kolena. Ležel na zemi zasypaný sutí z pobořené stěny a kašlal, jak se jeho plíce snažily vydobýt z prachu kyslík.

„Geralde! Kde jsi?“

Bum! Bum bum bum!

Střelba se vzdalovala.

Hlasy už se neozvaly.

Zaslechl kroky, někdo k němu běžel.

Bailey ze sebe smetl kusy omítky a zdiva, které mu zezadu zavalily nohy, a z kleku se zvedl do stoje.

„Geralde?“

Nic.

Vzduch byl tak prosycený kouřem a prachem, že Bailey viděl sotva na metr.

„Billy? Macu? Marlone?“ volal jména všech mariňáků, na které si vzpomněl.

Kroky se přibližovaly. Zastavily se před ním.

Skrz mračno prachu Bailey zahlédl černý šátek a dvě tmavé oči, které ho probodávaly pohledem. Pronikavé oči překypující nenávistí.

„Ty pse!“

Muž zvedl pušku, rozmáchl se a pažbou srazil Baileyho k zemi. A nato Bailey jako ve zpomaleném filmu zahlédl, jak ho pažba udeřila do hlavy ještě jednou.

1. KAPITOLA

Sydney, úterý

Na koberci malého bytu v Rushcutters Bay nedaleko ústí sydneyského dálničního tunelu Cross City ležela mrtvá žena. Její tvář měla děsivý modročervený odstín. Tmavé podlitiny na krku dávaly tušit, že ji někdo zardousil. To byl ovšem problém policie, ne Johna Baileyho.

„Chci, aby ses toho ujal,“ řekl mu ráno do telefonu Gerald.

„Proč? Vypadá to na vraždu, a odkdy mám na starost černou kroniku?“

„Je to složitější, než se zdá. Několik měsíců jsi nenapsal ani čárku a za vysedávání po nočních barech a vykládání válečných historek prachatým rozvedeným paničkám v Paddingtonu tě už dál platit nebudu, jasné?“

Bailey tu urážku přešel, protože se chtěl dozvědět víc. Snad v něm byl někdejší novinář pořád ještě někde ukrytý. Přesto si neodpustil jízlivou repliku.

„No dobře, když ti na tom tak záleží. Zřejmě tvoje stará známá. Nechceš se mi s něčím svěřit?“

„Ne, kámo. Prostě tam zajeď. Promluvíme si pak.“

Bailey poznal, že na srandičky nemá Gerald náladu, tak toho nechal. „Já teda vyrážím, no. Ozvu se ti.“

„Díky. A Bailey?“

„No?“

„S nikým jiným než se mnou o tom nemluv, jo?“

„Jasně, šéfe.“

Gerald zavěsil.

Bailey věděl, jak je starému kamarádovi nepříjemné, že mu šéfuje, a proto mu to při každé příležitosti připomínal. A taky si uvědomoval, jak hezky se k němu Gerald chová od chvíle, co se vrátil z Londýna jako zlomený muž.

Poprvé za hrozně dlouhou dobu se Bailey smířil s myšlenkou, že se zas pustí do práce.

Před obytným komplexem parkovala dvě policejní auta, jedno označené, druhé typický holden s turbodmychadlem, v jakých dnes jezdí policajti v civilu. Vchodové dveře budovy zely dokořán. Psát o kriminálních případech bylo snazší, než si vzpomínal.

Když došel chodbou k policejní pásce bránící ve vstupu do bytu 9B, praštil ho do nosu palčivý pach, který zburcoval sousedy. Tělo uvnitř zřejmě leželo několik dní, možná i déle.

Otevřené dveře byly odshora až dolů cikcak překryté pruhy modrobílého plastu. Trojúhelníkovými škvírami nahlédl dovnitř. Byt byl maličký i na poměry středu města. Viděl skoro všechno. U okna stála neposkvrněná pohovka s plátěným potahem, křesílko v téže barvě, konferenční stolek – všechno úhledně vyrovnané před plochou televizí, připevněnou ke stěně. Nenápadně zapojená drahá zvuková aparatura. Na stěnách visely stylové tisky uměleckých fotografií z pláže Bondi a v elegantní váze na mramorové kuchyňské desce tlel pugét gardénií. I přes jeho nevelké rozměry bylo Baileymu jasné, že byt stál pořádný ranec. Ceny nemovitostí v Sydney se pohybovaly v absurdních částkách.

Opodál se dva policisté v modrých uniformách bavili s jakousi ženou v tmavém kostýmku a s uhlazeným culíkem. Z řeči těl mužů v modrém vyplývalo, že jim dotyčná velí. Šeptali si u okna s výhledem na místní park a občas ukázali na otevřený bílý pytel s mrtvolou, který jim ležel u nohou na koberci. Bailey viděl oběti z boku do tváře. Byla krásná. Blond vlasy, rafinované líčení a velký diamant v uchu. Očividně o sebe dbala. Zbarvení pokožky a podlitiny na hrdle dávaly tušit, že její smrt nebyla nešťastná náhoda.

Bailey si dlaní zakryl nos. Ucítil mýdlo, jímž se umyl ve sprše, i alkohol, který mu po včerejším flámování vyvěral z pórů. K přebití odéru linoucího se z mrtvoly byl dobrý jakýkoliv pach.

Nasucho polkl.

Nebožtíka neviděl už dlouho, ne ale zase tak dlouho, aby to vymazal z paměti. Ten smrad byl pokaždé stejný. Pokud tedy mrtvola nehořela.

Policisté se spolu dál bavili a Baileyho u dveří si vůbec nevšimli. Pohledem hledal v pokoji stopy. Nikde žádné převrácené židle, žádné známky násilného vniknutí, žádná krev na koberci, žádné rozbité fotorámečky ani rýhy na zdech. Zkrátka nic. Jestli tuhle holku někdo uškrtil, proč nikde nejsou stopy zápasu?

Bailey si klekl a skrz policejní pásku se naklonil blíž k podlaze. Na krémovém koberci u dveří se povalovaly žluté střevíčky na vysokém podpatku. Očividně nebyly zrovna laciné. Stejně jako oběť. Že by vyrušila profesionální lupiče? Našli ji ležet u dveří, jimiž se snažila utéct vrahovi?

Bailey nenápadně prostrčil hlavu mezi pruhy pásky ještě o něco dál, aby získal lepší rozhled po pokoji, a v duchu si představoval ženino tělo na koberci vedle sebe. Dveře kdosi rozrazil tak prudce, až narazily do zdi a udělaly prohlubeň do omítky. Jedním koncem byl ke klice uvázaný opasek, jehož spona se pohupovala v půli cesty mezi zámkem a kobercem. Možná to nakonec nebylo vloupání ani vražda; co když šlo o nějakou podivnou sexuální hru, která se zvrhla?

„Přejete si?“ Jeden z policistů si všiml, že se Bailey krčí na kolenou u dveří.

Bailey neodpověděl.

„Příteli, na něco se vás ptám,“ luskl strážce zákona prsty. „Co to tam vyvádíte?“

Bailey se jakoby nic zvedl. „Jenom se koukám, jestli nepotřebujete pomoc.“

„Pán je vtipálek. Co kdybych vás nechal –“

„Bailey, jsi to ty?“ otočila se k němu policistka v civilu.

„Sharon Dexterová.“ To jméno mu vylétlo z úst, než se stačil zarazit. Pořád stejně podmanivé oči, jejichž pohled ne každý snesl. Pořád stejná figura, stejné chování, dokonce ještě sebejistější, než si pamatoval.

Když se vzpamatoval, řekl: „Kdybych tušil, že jsi to ty, tak tu pásku strhnu a jdu dovnitř.“

„Však moc nechybělo. Dneska už ovšem máme přísnější předpisy, aby se nám lidi jako ty nepletli do práce.“

Dívala se mu do očí.

„Takže vy se znáte?“ otázal se mladý policista nepřátelsky.

Jeho tón Baileymu připomněl, proč nemá poldy v lásce. Někteří lidé zkrátka nejsou natolik inteligentní, aby dovedli zacházet se svěřenou mocí. Ti dobří ji nedávají na odiv. Jiní se spoléhají na sílu svého odznaku. Bývají pak netrpěliví a vzteklí. Neustále nakvašení.

„Z kolegy bude jednou detektiv, Sharon.“

„Příteli, nechám vás vyvést, jestli –“

„Jenom vás provokuje, Robe.“ Inspektorka Dexterová nerada spolupracovala s horkými hlavami. „Seznamte se – konstábl Rob Lucas, John Bailey, chlap, co si rád dělá srandu. Proto taky musel jednou přenocovat v base. Je to tak, Bailey?“

„Máš dobrou paměť, Sharon. I když vlastně není divu, protože jsi mě tam šoupla ty.“

„To je fakt. A jak se vůbec máš?“ zeptala se a zamířila k němu.

„Přijde na to, co je za den…“

„A co tady vlastně děláš?“ Zastavila se přímo před ním, takže si mohla dobře prohlédnout jeho obnošenou flanelovou košili, kyprý pas, špinavě blonďaté vlasy prokvetlé stříbrem i pohlednou tvář, zvrásněnou a ošlehanou životem žitým naplno. „Černá kronika už je dneska trochu pod tvou úroveň, ne? Neměl bys být někde v cizině a psát o nějaké občanské válce?“

„To už delší čas nedělám. Dávám přednost snadnějšímu životu.“

Oba věděli, že to je lež.

„S tou páskou na dveřích jste vážně nešetřili. Nemohl bych dovnitř?“

„Ani nápad!“ zvolal Lucas.

„No dobře, kámo,“ mávl Bailey na brunátného policistu na opačné straně pokoje. „Hlavně klídek, jo?“

„Robe, nechte to na mně.“ Dexterová ztišila hlas. „Hele, vážně, Bailey, dneska je všechno jinak. Jak je to už dlouho – pětadvacet let, co ses motal kolem policajtů?“

„Tak nějak,“ přisvědčil Bailey. „Hlavně kolem jedné konkrétní policistky.“

Mrazivě se na něj podívala – varovala ho, ať tohle téma dál nepitvá. „Jo, na to zřejmě vzpomínáme každý jinak.“

„Na tenhle případ mě nasadil Gerald. Prý trest za lenost, povídal.“

„Sympaťák Gerald,“ odvětila Dexterová. „Jak ten se má? Pořád si myslí, že je novinařina nejúčinnější zbraní proti zločinu?“

„To je holt náš Gerald. Dneska už ale prakticky nepije. Je s ním nuda. Nancy mu zakázala stýkat se se mnou mimo práci.“

„Ta měla odjakživa víc za ušima než vy dva dohromady.“

Dexterová chtěla zřejmě ještě něco dodat, pak ale odvrátila pohled.

Bailey se rozpačitě usmál. „No a co ty vlastně –“

„Dovnitř každopádně nemůžeš.“

Jestli si někdy měli promluvit o tom, k čemu mezi nimi došlo, teď na to nebyla vhodná chvíle.

„Co mi teda můžeš povědět?“ zeptal se Bailey.

„Navenek všechno vypadá celkem jednoznačně,“ odtušila. „Nezaviněná smrt. Žádné známky násilného vniknutí. Žádné známky cizího zavinění. Kalhotky měla na sobě – nikde nic lepkavého.“

„A neoficiálně?“ Bailey se chtěl dozvědět něco mimo protokol. Něco, čím by se dalo vysvětlit, proč ho Gerald vytáhl z postele a poslal na místo činu.

„Dneska nic, Bailey.“

„Ale no tak, Sharon, vždyť tě znám. Určitě máš něco v rukávu.“

Dexterová se odmlčela, popošla ke dveřím a skrz pruhy pásky mu podala svou vizitku. „Skvěle placená prostitutka se udusí na dveřích při sexuálních hrátkách à la Michael Hutchence. Může za tím být cokoliv. Vyšetřuju to.“

„A dál?“

„To je ažaž, Bailey,“ namítla. „Jsi jediný reportér, se kterým jsem mluvila, a jak ti pořád opakuju, všechno už je jiné než dřív.“

„A jméno máš?“

„Catherine Chamberlainová. To můžete otisknout, víc ze mě ale dneska nedostaneš.“

„Tak jo.“

Bailey si její navštívenku schoval do kapsy a chystal se odejít.

„A Sharon, ještě jedna věc.“

Tentokrát prostrčila hlavu páskou Dexterová.

„Co?“

„Rád jsem tě viděl… a musím uznat, že… vypadáš dobře.“

„S tímhle už na mě laskavě nechoď.“

Dexterová rozhrnula pásku na dveřích a znova zmizela v pokoji.

Baileymu bylo třiapadesát a znova měl na starost sydneyskou černou kroniku jako novinářský elév. Musel se tomu zasmát.

2. KAPITOLA

Bailey musel zalomcovat klíčem v zámku, než se mu podařilo otevřít dveře auta. Nějaký pitomec poškodil zámek šroubovákem, když se mu do Toyoty Corolla z roku 1991, zaparkované před jeho domkem v Paddingtonu, vloupal. Nejspíš nějaký feťák. Odnesl si jenom pár mincí na parkovné z popelníku. Víc možná ani nepotřeboval.

Drogou, která se v Sydney nově rozmohla, byl takzvaný ice. Podobně jako heroin v devadesátých letech byl k mání úplně všude. A byl levný. Čtyřicet babek za dávku. A uživatele nebylo těžké poznat. Zvlášť když účinek fetu vyprchal. Měli ztrhané obličeje, pronikavý pohled a byli jako kost a kůže. Mumlali si pro sebe a zpravidla se chovali agresivně ke každému, kdo se odvážil podívat jejich směrem.

Baileymu bylo líto záchranářů a nemocničního personálu v přední linii boje s touhle sydneyskou drogovou epidemií, zvlášť proto, že ti, co berou ice, mají sklony k násilí. Článek ale o metamfetaminu napsat nehodlal – z novinářského hlediska nešlo o nic objevného. Před chvílí se díval na mrtvolu krásné dívky, která z neznámých důvodů přišla o život, a on toužil zjistit proč.

Když nastartoval, začalo hrát rádio. Názory posluchačů – tenhle pořad nesnášel, občas ho ale chtě nechtě poslouchal, aby věděl, čím město žije. Volající mu až tak nevadili. Většinou se jim spíš smál. Nemohl vystát moderátory. Přitroublé štváče vydávající se za novináře, šiřitele něčí pravdy, hlídacího psa pracujících. Byli to ti největší tlučhubové v zemi. Vždycky ovšem jaksi rozebírali problémy, které lidi zajímaly.

Jednou se Bailey ocitl na slavnostní večeři, kde ho posadili naproti největší sydneyské hvězdě ranního rozhlasového vysílání Keithu Robertsovi. Bezkonkurenčně největšímu kreténovi, jakého kdy potkal. A celý ten zážitek mu ještě znepříjemnilo Robertsovo vyjádření, že je Baileyho největším fanouškem.

Tehdy na tom Bailey nebyl nejlíp. Nedlouho předtím ho stáhli zpátky do Austrálie po dvaceti letech, které strávil jako blízkovýchodní dopisovatel listu The Journal. Válka v Iráku, Afghánistán – zvlášť Bushova éra zanechala na jeho duševním zdraví výrazné následky. Ne že by Bailey před rokem 2001 nikdy nezažil násilí. Zvlášť Bejrút v roce 1989 byl drsná zkušenost. Jen mu připadalo, že moderní válčení už není záležitostí pěšáků v terénu, ale spíš bomb. Na jedné straně údery dronů, na druhé podomácku vyráběné výbušniny. Civilní ztráty stoupaly a novinářům a humanitárním pracovníkům nezbývalo než počítat mrtvé a odhadovat, kolik z nich vlastně bylo lumpů.

A Bailey těch nebožtíků napočítal opravdu hodně. Víc, než kolik by člověk měl, jestli taková míra existuje.

Gerald byl přesvědčený, že nejlíp kamarádovi pomůže s rekonvalescencí, když ho bude zvát na co nejvíc společenských akcí. Pokud bude chodit mezi normální lidi a bavit se s nimi, třeba pak bude i on zase normální. Bailey věděl, že je to lepší než pít sám, takže se aspoň na určitou dobu podvolil.

Gerald měl ale tehdy večer u sebe doma v Mosmanu tušit, že posadit Baileyho poblíž Robertse je chyba. Jakmile se všichni uvelebili na místech, začal se Roberts u stolu rozkřikovat, jako by promlouval k posluchačům svého pořadu, sám si odpovídal na otázky a předkládal vlastní interpretace posledních zpráv, jako by to bylo slovo boží.

Vyvracet přesvědčení někomu jako Keith Roberts bylo skoro nemožné. Když se o to lidé pokoušeli, jednoduše zvyšoval hlas. A čím hlasitěji mluvil, tím víc měl pravdu. Názorů přehršel, faktů poskrovnu. A navíc to byl neurvalec.

Ještě ani nepřinesli hlavní chod a Roberts už začal přítomné oblažovat svými postoji k problematice Blízkého východu – „Beznadějná, barbarská zem,“ nechal se slyšet, „kde vládnou divoši s nenávistným náboženstvím.“

Slavnostní večeře předčasně skončila ve chvíli, kdy se Bailey zvedl a chrstl Robertsovi do obličeje skleničku vína.

Při vzpomínce na ten večer, respektive na to, co mu z něj utkvělo v paměti, se Bailey v duchu zachechtal. Od té chvíle uběhly skoro tři roky. Dnes už byl jako člověk klidnější, jeho opovržení Robertsem ale neztratilo na síle ani trošičku.

Ladil stanice, dokud nenašel Robertsův známý štěkavý hlas, aby si poslechl, co si posluchači myslí o tématu dne – ať už šlo o cokoliv –, a současně svou starou rachotinou mířil v ranním provozu do redakce Journaluna opačné straně města.

„Už se blíží, přátelé. Věřte mi, že jo. Myslí si to i Michael Donaldson a ten to musí vědět. Jako velvyslanec v Pekingu se na banketech ve Velkém sále lidu vemlouval rudochům do přízně léta letoucí…“

Roberts už byl v ráži.

„No, a tenhle pan Donaldson napsal knihu. Podle mě je to snůška nebezpečných žvástů. Myslí si totiž, že bychom se měli přátelit hlavně s Čínou a na Ameriku zapomenout. Staré modro-bílo-červené barvy jsou prý na ústupu… zato rudá teď frčí. Naskočte do toho vlaku, než bude pozdě. Pusťte z hlavy zákopy, ve kterých jsme po boku Američanů bojovali proti společnému nepříteli!“

Robertsovo úvodní slovo bylo často delší než samotný rozhovor.

„Tak co si myslíte o Číně? Přítel, nebo nepřítel? Za chvíli nám můžete začít volat. Nejdřív ale pohovoříme s Michaelem Donaldsonem a vyslechneme si jeho názory, které se objevily na titulních stránkách dnešních novin.“

„Michaele Donaldsone, vítejte v našem pořadu.“

„Mockrát děkuju za –“

„Takže podle vás už je načase opustit představu o rudoších pod postelí a pustit je dovnitř dveřmi?“

Donaldsona znal Bailey z dob, kdy působil jako velvyslanec v Izraeli. Byl to kariérní státní úředník a jeden z diplomatů, kteří vystřídali celou řadu špičkových postů skoro ve všech koutech světa. Baileymu se nechtělo věřit, že svolil k účasti v Robertsově pořadu. Faktem ovšem bylo, že potřeboval zvýšit prodeje své knihy.

„Keithe, po mém soudu nejste ke svým posluchačům tak docela upřímný. V mé knize se nepíše to, co tvrdíte. Svět se mění. Čína je nezpochybnitelná ekonomická velmoc, náš zdaleka největší obchodní partner. V Bílém domě sedí nový prezident, který je zastáncem protekcionistické politiky. Austrálie stojí před řadou strategických výzev a –“

„No tak, pane Donaldsone, mluvte řečí, které rozumí i běžný člověk.“ Donaldson ještě ani nedokončil první odpověď a Roberts už se do něj pustil. „Podle vás už Spojené státy brzo nebudou řídit svět, a tak bychom měli na Washington zanevřít a kupovat zbraně, válečné lodě a bojové letouny od Číňanů, snažit se těm zloduchům zavděčit, než bude pozdě!“

„Nic takového rozhodně neříkám. Keithe, kdybyste mě nechal –“

„Ne, myslím, že váš postoj chápeme,“ přerušil ho Roberts. „Svoje stanovisko budete moci podrobněji odůvodnit za chvíli. Teď přejdeme k telefonátům a zjistíme, co si myslí naši posluchači. Na lince máme paní Doris. Doris, vítám vás ve vysílání.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PROLOG

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA