Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Sierra Simone: Americký princ

Vydání první

Copyright © 2017 by Sierra Simone

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency and

RF Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2377. publikaci

Přeloženo z anglického originálu American Prince vydaného v roce 2017

Český překlad © Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover Design: Hang Le

Obálka Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1424-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1425-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Sierra Simone

Americký princ

Pro Ashley, Serenu a Melissu

– to díky vám mám dost času na psaní

1. kapitola

EMBRY

Minulost

Bylo mi jednadvacet let, když jsem poznal krále.

To ovšem předbíhám.

Nejdřív vám povím trochu o sobě, Embrym Mooreovi, synovi hrůzu nahánějící viceguvernérky Vivienne Mooreové. Svět ve mně určitě musí vidět prince. Vyrostl jsem s koňmi, loděmi, dokonce i s vlastním zatraceným jezerem. Studoval jsem na těch nejprestižnějších školách, promoval jsem předčasně a šel do války, protože mi to připadalo jako dobrá zábava.

Bylo to ještě předtím, než válka skutečně začala. V době, kdy lidé věřili, že se karpatští separatisté uklidní a stáhnou jako vždycky. Bylo to pro mě jako to nejdivočejší dobrodružství – strávit trochu času v horách, chvíli si hrát na vojáky a přidat tím dobře znějící položku do životopisu před svou nevyhnutelnou budoucností v politice.

Princové to tak dělávají.

Měla to být hračka.

A taky to byla hračka… do druhého měsíce na základně.

Mám pocit, že jsem měl chuť na cigaretu. Proto mi unikl začátek té rvačky. Padl soumrak a narůžovělé světlo zakrylo ošklivost základny. Z postele jsem si vzal stříbrné pouzdro na cigarety a vyšel ven. Uvažoval jsem, že svět už nemůže být krásnější než právě v tu chvíli. Na západě záblesky oranžové, rudé a fialové, tmavé pásy na východě, svěží čistý vzduch a příslib hvězd nad hlavou. Co by mohlo být krásnějšího? Co jiného by dokázalo zastavit moje myšlenky, můj dech, všechno až na zbožný údiv a neuvěřitelný vděk?

Dokazuje to, jak rozdílně jsem tehdy uvažoval, když jsem se ptal co místo kdo.

Zabočil jsem za roh a už jsem vytahoval z pouzdra cigaretu, když se kolem mě mihla šedohnědozelená skvrna a srazila se s jinou šedohnědozelenou skvrnou. Uskočil jsem, cigareta mi vyklouzla z ruky a spadla na zem. Na poslední chvíli jsem se dostal z dosahu tornáda pěstí a vojenských bot, které už přitáhlo pozornost všech v nejbližším okolí.

„To byla moje poslední cigareta, debile,“ ucedil jsem k nikomu konkrétnímu.

Velký chlap, kterému se říkalo Dag – všichni už stihli zapomenout jeho skutečné jméno – sledoval se složenými pažemi boj, na obličeji výraz čirého znechucení. „Pitomci.“

Souhlasně jsem zamručel. Proviantní sklad nedávno přestal vydávat cigarety jako součást nového, zdravějšího přístupu k péči o vojáky a mně se dnes večer vážně, ale vážně nechtělo jít kilák a půl do malé ukrajinské vesničky pro nový balíček cigaret. Teď to ovšem vypadalo, že mi nic jiného nezbývá.

„Vložíš se do toho?“ zeptal se mě Dag a kývl k té rvačce, která se nám odehrávala před očima.

„Když jsem kvůli nim upustil poslední cigáro? Zaslouží si pár monoklů,“ prohodil jsem žertovně, Dag se však neusmál. Dodal jsem: „Stejně to nejsou moji chlapi.“ Byla to koneckonců zatraceně velká základna a já nehodlal mrhat energií na dva pitomce, kteří se rvali kvůli kdovíčemu.

„Jsi ale důstojník,“ připomněl mi Dag.

„Jako by ti na tom nějak záleželo.“ Přesto jsem se pro jistotu rozhlédl. Říkal pravdu, ze všech přítomných vojáků jsem měl tu nejvyšší hodnost.

S dlouhým a útrpným povzdechem a poznámkou, že nejsem žádná zatracená chůva, jsem vyrazil ty dva kluky od sebe odtrhnout a dát jim jasně najevo, že mi dluží novou cigaretu.

Někdo mě však předběhl.

Do rvačky se vložil muž se širokými rameny, stejně klidně, jako by se procházel po pláži. Popadl jednoho vojáka za košili a trhl jím vzad. Rychle umírnil i druhého vojáka, tak rychle, že můj mozek stěží stíhal jeho pohyby. Pronikavé oči, plné rty. Tmavé vlasy. Olivová kůže, s jakou se člověk rodí, taková, která si teplý bronzový tón nechává i během zimy. Možná Ital. Nebo Řek.

„Do prdele,“ vydechl Dag uznale. Nebo to možná uznale nebylo. U Daga občas těžko říct.

Z kasáren k nám došel Percival Wu, jeden z našich tlumočníků s místními.

„To je Colchester,“ prozradil mně a Dagovi tiše. „Dorazil sem včera.“

V tu chvíli mi bylo jedno, kdo ten muž je. Jen jsem byl rád, že se do toho nemusím míchat já. Abych byl upřímný, z důstojnické školy jsem vyšel teprve před několika měsíci a pořád mi připadalo zvláštní, že mám pod sebou další muže.

Vyrostl jsem v prostředí moci, mezi lidmi, kteří bezděčně sálali autoritou, většinu života jsem se však snažil zodpovědnosti vyhýbat. Důsledky pro mě byly něčím, z čeho se člověk s šarmem vykroutí, a ostatní lidé pro mě měli jen hodnotu zábavy, kterou mi mohli přinést. Neuměl jsem se o ostatní starat… Sotva jsem dokázal držet od problémů sám sebe.

Po pravdě jsem se s tím ani moc často neobtěžoval – proč bych měl, když problémy přinášely obvykle všem zúčastněným jen zábavu?

Vím, že z toho asi vycházím jako sobec, a taky jsem jím byl. Byl jsem rozmazlené, sobecké děcko, které vyrostlo v rozmazleného, sobeckého muže… Nepleťte si však sobectví s nevědomostí. Věděl jsem, že nejsem dobrý člověk. Že jsem hříšník, přestože jsem si namlouval, že ve hříchy nevěřím. V pozdních nočních hodinách poté, co jsem pil, šukal nebo bojoval, v závislosti na okolnostech, jsem ležel v posteli, díval se, jak po nebi plují hvězdy, a věděl – prostě věděl – že je ve mně něco nepřirozeného. Že někteří lidé se narodí pokřivení, deformovaní, uvnitř prázdní. Že jsem se narodil bez těch částí, díky nimž jsou lidé stateční, ryzí, dobří. Věděl jsem, že jsem se narodil bez svědomí, nebo možná bez srdce či duše. Dumal jsem nad tím, pak zabořil tělo do přikrývek a obličej do polštáře. A zatímco z mého těla unikal vzduch, vybavoval jsem si všechno zlé, co jsem toho dne napáchal. Všechny sobecké věci, které jsem kdy udělal. A nenáviděl jsem se za to. Nenáviděl jsem se za to, jak dokážu být sobecký, bezohledný. Věděl jsem, že nemá cenu trestat se za vztek, chtíč nebo nezřízenost až do samého konce, avšak stejně jsem se o to pokaždé pokusil.

Pokaždé.

Tehdy byl však teprve soumrak, noc zatím nenastala, ani sebezhnusení. V tu chvíli jsem cítil jen úlevu a podivný vděk. A touhu sehnat si další cigaretu.

„Tak asi představení skončilo,“ pověděl jsem Dagovi a otočil se, abych vyrazil do vesnice. Tehdy jsem za sebou ucítil čísi přítomnost. Ani štíhlého Wua, ani mohutného Daga s kamennou tváří. Zastavil jsem se. Ovšem neotočil.

Aspoň ne ze začátku.

„Chcete mi vysvětlit, proč je pro vás cigareta důležitější než vaši muži, poručíku?“

Hlas patřil k těm, kteří vás dokážou zarazit. Byl hluboký, to ano, a se směsicí zastřenosti a melodie jako píseň, jejíž noty jsou po okrajích spálené.

Ten zvuk sám by vás však nezastavil… To jeho čistota. Síla. A ne taková síla, jakou muži mého věku předstírají, že jí oplývají, ta ničím nevysloužená sebejistota, ale skutečná síla.

Klidná, ryzí, upřímná.

Nepopiratelná.

Byl to hlas někoho, kdo nelehává za nocí v posteli a nepřeje si, aby se býval nikdy nenarodil.

Otočil jsem se k němu, rozhozený tím hlasem, a v tu chvíli mě pohled na jeho obličej úplně omráčil. Tmavá obočí se klenula nad očima tak složitého odstínu zelené, že jsem se nedokázal rozhodnout, jestli jsou opravdu světlé, nebo opravdu tmavé. Měl vážná ústa, vysoko posazené lícní kosti a hranatou čelist se stínem strniště. Vzhledem k dokonalému sestřihu a naleštěným botám se dalo tušit, že Colchester nepatří k těm, kteří by si nechali ujít ranní holení. Byl to muž, který si hladce oholenou tvář dokáže udržet jen po několik málo hodin.

Mnohem víc by vás však zarazily jeho rysy. Jeho výraz a pohled. Vypadal jako v mém věku, a přesto se v jeho obličeji zračilo něco, co ho dělalo starším. Ani ne věkově, když tak nad tím uvažuju. Spíš časově. Působil, jako by přišel z jiné doby, jako muž, který by měl jezdit na koni hustým lesem, zachraňovat dámy v nesnázích a zabíjet draky.

Šlechtic.

Hrdina.

Král.

To všechno mi blesklo hlavou v jediném okamžiku. V tom dalším se mě zmocnil náhlý a nepříjemný pocit, že právě spatřil všechno, co o mně potřebuje vědět. Že vidí moje sobectví, prázdný chtíč a nezřízenou lenost. Že ví, že každý večer bořím obličej do polštáře a přeju si, abych měl dost odvahy zbavit svět své zbytečné existence.

Zastyděl jsem se. Za to, jaký jsem. Za to, že jsem Embry Moore – zasranej zbytečnej poručík Embry Moore – a to mě naštvalo. Kdo je ten nádherný hajzl, který mě přiměl, abych se styděl sám za sebe? Vzbuzovat v sobě takové pocity smím jenom já.

O krok jsem k němu přistoupil, až se naše hrudi téměř dotýkaly. Spokojeně jsem si uvědomil, že jsem o několik málo centimetrů vyšší než on, ačkoli on měl o dobrých patnáct kilo čistých svalů víc než já. A s ještě větším uspokojením jsem si uvědomil, že jeho uniforma má zlatou výložku. Poručík jako já.

Vrátil se mi hlas. „Moji muži to nebyli, poručíku.“

„Takže byste je nechal, ať se navzájem zmlátí?“

Obrátil jsem oči v sloup. „Jsou to dospělí chlapi. Dokážou se o sebe postarat sami.“

Colchesterův výraz se nezměnil. „Je naše povinnost se o ně starat.“

„Ani nevím, co jsou sakra zač.“

„Takhle to bude, i když budete tam venku bojovat s Karpaťany? Budete se starat jenom o muže, které máte přímo pod sebou?“

„Věřte mi, poručíku Colchestere, muže pod sebou nespouštím z očí. Ani z rukou.“

Dag a Wu se rozesmáli a já se zazubil. Vmžiku jsem se však ocitl zády přitisknutý ke kovové zdi kasáren, s Colchesterovým horkým předloktím přiraženým ke krku.

„Pro vás je to vtip?“ zeptal se tiše, tak tiše, aby ho ostatní neslyšeli. „Jsou ty hory tamhle falešné? Je střelivo ve vaší zbrani falešné? Protože pro Karpaťany to vtip není. Nemají slepé náboje, poručíku Moore, a nepokládají na silnice falešné pozemní miny. Chcete po těch mužích, aby vás následovali, přestože o vás pochybují, přestože pochybujete sám o sobě, tak koukejte věřit, že zatraceně záleží na tom, abyste se o ně postaral. Tady, tam, všude. A pokud se s tím nedokážete smířit, navrhuju vám, abyste zamířil do kapitánovy kanceláře a požádal o přeložení domů.“

„Jebu tě,“ zavrčel jsem.

Přitiskl paži ještě těsněji k mému hrdlu a z větší části – ne úplně – mi přerušil tok krve. Prohlédl si můj obličej a pak i mé tělo, které věznil pod sebou. Oči mu ve stínech zdi potemněly, připomínaly mi chladné hlubiny jezera, v něm samém však nic chladného nebylo. Z jeho těla sálalo horko. Všiml jsem si, že mu na krku pulzuje žíla. Na okamžik pootevřel rty a dlouhé řasy se mu zatřepotaly, jako by chtěl oči zavřít, ale zapomněl, jak se to dělá.

„Jebu tě,“ zopakoval jsem, tentokrát však mnohem slaběji, oslabený jeho paží na svém krku i něčím, nad čím jsem nechtěl uvažovat.

Naklonil se ke mně a zašeptal mi do ucha: „Byl bych raději, kdyby to bylo obráceně.“ Po těch slovech ustoupil a spustil paži. Roztřeseně jsem se nadechl. Příval čerstvého vzduchu jsem cítil v krvi jako led.

Když se mi však vidění zostřilo, poručík Colchester byl pryč.

2. kapitola

EMBRY

Přítomnost

Můj život se dělí na dvě části.

Předtím a potom.

Minulost a přítomnost.

Jsem teď v určitém smyslu ženatý muž. V neskutečném, šíleném, překrásně pokřiveném smyslu, který by neuznal žádný stát ani církev. To však neznamená, že to není skutečné. Neznamená to, že to není pravdivé. V okamžiku, kdy jsme se s Greer a Ashem chytili za ruce a složili slib – slíbili si něco, čemu jsme ani pořádně nerozuměli, avšak už neměli sílu s tím bojovat – v tom okamžiku to byla moje svatba. Celé to byla vlastně moje svatba. Tohle i to, co přišlo pak – pot, slzy a sperma. Starověký rituál, jímž nás provázel instinkt, tanec, který jsme se nikdy neučili, ale v němž jsme se stali mistry.

Věřil jsem, že dnešní den bude mým zatracením. Trestem za moji rozmazlenost a sobectví, za to, že jsem mužem, kvůli němuž Ash trpí a kvůli němuž trpí i Greer. Mužem, kvůli němuž během mých pětatřiceti let na tomhle světě trpěl bezpočet lidí. Prošel jsem uličkou s Greeřinou sestřenicí Abilene zavěšenou v rámě a myslel jsem jenom na to, kolik šancí jsem propásl, aby tohle byla moje vlastní svatba. Ash by bez váhání opustil svoji milovanou katolickou církev, zanechal svojí kariéry a vzdal se budoucnosti, jenom aby mě viděl, jak k němu kráčím, a jenom aby mi mohl navléknout snubní prsten. A já ho odmítl.

Dvakrát.

Tohle bylo moje pokání. Že projdu tou uličkou, ovšem místo abych se postavil naproti němu, postavím se vedle něj, s jeho kousanci na krku a chutí jeho budoucí manželky stále na jazyku. Budu se dívat, jak se usmívají, pláčou a líbají. Nezískal jsem muže, jehož jsem miloval, ani ženu, již jsem miloval. Místo toho získali sebe navzájem a já neměl nikoho.

Je to trest, kterým jsem si musel projít. Trest, s nímž jsem se musel smířit.

Jenže… jsem nakonec nemusel. Nějakým způsobem, nějakým zázrakem byl mému pokání konec a moje hříchy byly odpuštěny. Ash mě chtěl. Greer mě chtěla. A oba mi chtěli otevřít brány do svého jen několik hodin starého manželství – mně, nedokonalému a strašnému. Měl jsem odmítnout. Kvůli nim i kvůli vlastní duši. Nedokázal jsem to. Na to jsem to – je – chtěl až příliš.

Chci doufat, že to bude fungovat. Že to spolu dokážeme – všichni tři. Ashe znám patnáct let a Greer pět a vím, že bych se toho nikdy nezbavil… Toho nutkání, té bolestné touhy po nich. Nikdy bych nedokázal milovat někoho jiného. Říkejte si tomu osud, smůla nebo genetická kompatibilita či psychologické trauma – ať je to cokoli, jsem s nimi svázaný jako rez s kovem, kolize částic a sil, jež nás všechny neodvolatelně změnila. Není návratu.

Tohle všechno se mi honí hlavou, když ve tmě pootevřu oči. V mém životě bývaly doby, kdy jsem se probouzel na nových místech, dezorientovaný a vyděšený, a čekal, až se na mě snese déšť karpatských střel. Teď se však probudím v teple a spokojený. Vzrušený. Hladový.

Tady mi žádný déšť střel nehrozí.

Místo toho mě na nahém břiše hřeje horká dlaň, velká a zhrublá, známá i cizí zároveň. Otevřu oči. Světlo z koupelny ozařuje svalnatou postavu spícího prezidenta. Přikrývku má částečně omotanou kolem úzkých boků, tak nízko, že obnažuje cestičku tmavých chloupků vedoucí od jeho pupíku níž, a tak tenkou, že zdůrazňuje mohutnou vybouleninu jeho penisu. Ve spánku má plné rty lehce pootevřené a dlouhé řasy mu spočívají na tvářích. Vážnost, jež mu obvykle tíží koutky úst i očí, zmizela. Vypadá mladší, skoro jako rozzlobený mladík, který mě kdysi přimáčkl ke zdi armádní základny. Mladší a zranitelnější.

Sevře se mi srdce. Protože ho miluju, protože je nádherný a protože si nevybavuju, kdy naposledy jsem ho viděl skutečně spát. Občas si zdříml v letadle, zavřel oči během jízdy autem, ale co se týče hlubokého, uvolněného spánku… Dnes to bylo poprvé od prvního nasazení v Karpatsku. Greer mu přinesla mnoho dobrého.

Snažím se na ni nežárlit.

Když už je řeč o Greer, uvědomím si, že mezi námi neleží a netiskne se ke mně, ani k Ashovi. Protáhnu se a zamrkám do světla, jež sem proudí škvírou v koupelnových dveřích. S Ashem jsme jí dali včera večer zabrat… Nejsem si tak docela jistý, jak o sebe ženy po sexu pečují, avšak Ash využil moje svolné tělo tolikrát, že mám určitou představu. Rozhodnu se jí dopřát trochu soukromí, ačkoli mi připadá zvláštní ležet v posteli bez ní. Vztah nás tří je správný, pasujeme k sobě, dýcháme společně… I po několika málo společně strávených hodinách mě z její nepřítomnosti tíží vzduch na kůži a postel mi připadá prázdná a studená.

Moje protažení probudí Ashe a i on se protáhne. Přikrývka z něj sklouzne a odhalí jeho bok a horní část pevného stehna. Pohne rukou na mém břiše. Je to zvláštní pocit, ta intimita je nová i stará zároveň. Navzdory tomu, co všechno jsme spolu dnes v noci dělali – nebo technicky vzato včera v noci, soudě podle namodralého světla, jež sem proniká zpoza závěsů – mi penis při jeho doteku poskočí, ztuhne a ztvrdne jen z pouhého pohlazení na břiše.

Ash otevře oči a ospale se na mě usměje. Jeho výraz je zvláštní svojí otevřeností i štěstím. Dívám se na něj a opájím se jím jako muž umírající žízní. Po Karpatsku, po Morganě, po mně, po Jenny – nevěřil bych, že ještě někdy uvidím, jak se Ash usmívá beze stopy utrpení, jež ho dusí. Vidět jeho úsměv, i kdyby jen na několik krátkých okamžiků, mi připadá jako dar a požehnání, jež jsem si nijak nezasloužil.

Natáhnu ruku a pohladím ho po čelisti zhrublé strništěm, přesně jak jsem čekal, a pak bříšky prstů přejedu po jeho ospalém úsměvu.

„Je ráno?“ zeptá se. Penis mi při tom zvuku poskočí. Vždycky měl hlas maličko hrubší, jako by někdo přejel po jeho slovech smirkovým papírem. Hlas má chraplavý, mužný a hladový.

„Skoro.“

„Kam šla?“

Ona. Naše Greer. Opět ucítím to prázdné místo na posteli, kde by měla ležet, a na okamžik mě pobaví vlastní úzkost, protože jestli bez ní nedokážu být, když si odskočila do koupelny, jak máme všichni tři přežít následující dva roky a půl? Nebo v horším případě – šest let a půl, pokud Ashe zvolí znovu?

„Je v koupelně,“ prozradím mu a snažím se potlačit myšlenku na to, jak náročná bude naše budoucnost. „Zrovna jsem se vzbudil.“

Ash zamručí a znovu pohne rukou na mém břiše. Sjede s ní níž, přes můj pupík. Teď už mi penis stojí, tvrdý a pulzující v chladném vzduchu.

„Líbí se mi, jak se probouzíš,“ poví mi Ash hlasem už ne ospalým, ale přesto chraplavým a zhrublým. „Zorničky máš rozšířené a tvoje oči tak působí mnohem tmavší. Tváře se ti červenají a tvoje tělo…“ Ta jeho hříšná ruka mi přejede po žaludu, napuchlém a v příšeří tmavém. „Tvoje tělo jako by se těšilo na všechno, co chci.“

Sevře v ruce můj penis a pevně stiskne. Zasténám.

„Tak svolné,“ zašeptá. Čekám, že mě přetočí a pronikne do mě, avšak nic takového neudělá. Místo toho mě pustí a nalehne na mě. Přitiskne těžké pevné tělo na moje a naše penisy uvězní mezi holými břichy a hrudníky. Přejede rty po mých, jen zlehounka, a pak to udělá znovu. Usměje se, když k němu hladově zvednu tvář, abych zachytil jeho rty ve skutečném polibku.

Ještě jednou dvakrát mě poškádlí a vydoluje ze mě podrážděný vzlyk. Pak teprve nás ušetří dalšího trápení a přitiskne rty na moje, pootevře mi ústa a pronikne do nich jazykem. Líbá mě pomalu, avšak majetnicky, řídí tempo i hloubku. Stěží se dokážu nadechnout. Líbá mě tak hluboce, mně je to ale jedno. Nechci nad tím přemýšlet, nechci jiný vzduch, než jaký mi dá sám Ash. Po chvíli se zlehka odtáhne a přitiskne čelo na moje.

„Embry,“ zašeptá a hlas se mu zlomí. „Tak moc jsi mi chyběl.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1. kapitola

2. kapitola