ANDÍLEK

Lucinda Berry

ANDÍLEK

Přeložila Jana Vlčková

Lucinda Berry: Andílek

Text copyright © 2019 by Heather Berry

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon

Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Jana Vlčková, 2020

ISBN 978-80-249-4286-5

Mým čtenářům,

kteří jsou se mnou od začátku.

PŘÍPAD#5243

Výslech:

Piper Goldsteinová

„Tohle je váš první případ vraždy?“ zeptal se věcně úsečným tónem. Pod modrou košilí se mu nadouval hrudník s vypracovanými svaly.

Bez ohledu na to, kolikrát mě policie vyslýchala, pořád to nebylo snadné. Nervozita mnou lomcovala tak nějak automaticky. Pokaždé jsem se cítila, jako bych lhala, i když jsem říkala pravdu.

Odkašlala jsem si. „Zabývala jsem se jinými případy.“

Přála jsem si žít ve světě, kde bych se důvěrně nesetkávala s násilím, ale vzhledem ke své profesi jsem ho viděla víc než dost. Jenom by mě nikdy nenapadlo, že se Bauerovi zapletou do něčeho tak odporného.

„Jak jste se dozvěděla, že v případu došlo k průlomu?“

Pohlédla jsem na dvoucestné zrcadlo za námi. Ačkoliv jsme byli v místnosti jenom my dva, věděla jsem, že nás sledují.

„Řekla mi to Claire.“

Povytáhl obočí. „Claire?“

„Moje kolegyně,“ odpověděla jsem spěšně.

Nemohla jsem uvěřit, že od chvíle, kdy Claire vkročila do mé kanceláře, neuplynula ani hodina. Ráno vždycky přicházíme do práce jako první a mě napadlo, že se přišla zeptat, jak dopadlo moje včerejší rande. Moje schůzky prožívala snad s větším nadšením než já. Byla dvacet let vdaná a líbilo se jí mým prostřednictvím zažívat něco nového. Její manželství musí být strašně nudné, když ji tolik zajímá můj milostný život. Nestojí totiž za zmínku.

Policista mě provrtával pohledem. Chtěl ze mě vytáhnout co nejvíc, ale já mu nechtěla moc prozradit. Opřel se loktem o stůl a naklonil se ke mně. „Co vám řekla, když vám to sdělovala?“

Musel tu být nový, protože jsem ho tady nikdy dřív neviděla. V mrňavém hnízdě, jako je Clarksville, vám i policisté připadají povědomí. Když za mnou přišel do čekárny, představil se mi, ale mně se šokem točila hlava, proto jsem ho skoro nevnímala.

Pokrčila jsem rameny. Pod stolem jsem si žmoulala ruce. „Nic moc. Ale jakmile vešla ke mně do kanceláře, věděla jsem, že je něco špatně.“

Zrovna jsem zapnula počítač a připravovala si potřebné spisy, když Claire strčila hlavu do mých dveří. Ani jsem nestačila dopít první hrnek kávy. „Holka zlatá, proč nechodíš na rande místo mě?“ zažertovala jsem, ale sotva jsem uviděla, jak se tváří, smích mě okamžitě přešel.

Veškerá hravost zmizela a vystřídal ji super vážný výraz. Ovládáme ho všichni. Nasadíme si jej vždycky, když se potýkáme s případem tak hrozným, že nás udrží vzhůru celou noc, a pokud se nám přece jenom podaří usnout, pronikne do našich snů. Případy, které nejvíc děsí ty sociální pracovnice, které samy mají děti.

„Takže jste to zkrátka věděla?“ Jeho tón naznačoval, že si není jistý, jestli mi má věřit.

Vadilo mi, že nejsme na jedné lodi. Nemůžete stát na druhé straně zákona a necítit se jako kriminálník. Nesnášela jsem to.

„Věděla jsem, že se stalo něco vážného, ale neměla jsem ponětí, o co jde, ani koho se to týká.“ Potřetí jsem se podívala na svůj mobil a silou vůle ho vyzývala, aby zazvonil. Ne že bych byla zatčená. Mohla jsem kdykoliv odejít, ale neexistoval způsob, jak zmizet a nevypadat, že něco skrývám.

„Co vás napadlo, když jste se dozvěděla, že se jedná o Bauerovy?“

Spolkla jsem emoce, které se mi draly do krku. „Doufala jsem, že konečně získají nějaké odpovědi. Jsou pro mě jako rodina.“

Pohlédl do otevřeného spisu, který ležel před ním. „Tady se píše, že původně byl ten případ přidělen vám.“

Přikývla jsem a vzápětí si uvědomila, že mě nahrávají. „Ano.“

„Povězte mi o něm něco.“

Jak bych popsala uplynulé dva roky? Byl to nejkomplikovanější případ mé kariéry, který dopadl, jak nejhůř mohl. Pochybovala jsem o sobě a zkoumala ho zleva i zprava, lámala jsem si hlavu, jestli jsem udělala správná rozhodnutí pro všechny zúčastněné. Co když jsem se zmýlila? Co když jsem za tohle všechno částečně odpovědná? Zhluboka jsem se nadechla a pokoušela se srovnat si myšlenky.

„Pro Janie jste si nemohl přát lepší domov. Péči o děti se věnuji víc než dvacet let a vím, že existuje řada špatných pěstounů, kteří tuhle činnost vykonávají jenom pro peníze – řídí svoji rodinu jako byznys –, ale Bauerovi k takovým lidem nepatří. Jde jim pouze o to, aby pomohli.“ Do očí mi vhrkly slzy a nemohla jsem je zadržet, přestože jsem se snažila. Rychle jsem je setřela. Bylo mi trapně, že před ním vypadám tak měkká. „Promiňte. Jenom… Všechno se to odehrálo tak rychle.“

„Chápu,“ přisvědčil, ale já věděla, že nechápe vůbec nic. Za všechny ty roky jsem neviděla jediného policajta plakat. Chvíli počkal, než se odvážil pokračovat: „Bude pro vás jednodušší, když to vezmeme od začátku?“

Bylo mi jedno, kde začneme. Lehké to pro mě nebude nikdy.

JEDNA

Hannah Bauerová

„Ne, nenechám to plavat. Budu ho ignorovat, dokud se neomluví,“ hřímala Aubrey spravedlivým a nekompromisním hněvem všech právně volných lidí, aniž vzhlédla od telefonu. Skoro jsem zapomněla, že je tady, protože z mobilu nespustila oči od chvíle, co jsme vstoupily do nemocničního bufetu a její prsty šílenou rychlostí rejdily po displeji.

Já i Stephanie jsme obrátily oči v sloup v tutéž chvíli. Stephanie popustila uzdu své frustraci a posledních deset minut si stěžovala na svého nemožného manžela, jehož špinavé fusekle se povalují po celém domě, zapomíná vynášet smetí a po holení nikdy nespláchne z umyvadla svoje černé kudrnaté vousy. Vyčetla mu to, což vedlo k odvěké manželské hádce. On ji označil za protivnou ženskou, které se ničím nezavděčí, ona ho obvinila, že jí v domácnosti nepomáhá. Tenhle typ dohadování zná každý, kdo vězí v manželském chomoutu déle než deset let. Diskuse skončila pořádným výbuchem nastřádaného vzteku.

„Je to takový manipulátor! Pokaždé, když se naštve, schválně odvádí pozornost od sebe a všechny svoje prohřešky hází na mě, takže než si stačím uvědomit, kam tím míří, najednou se přistihnu, že se mu omlouvám. Vždycky to skončí takhle. Leze mi to na nervy,“ stěžovala si dál Stephanie a cpala se ohřátými těstovinami.

„Právě proto jsem ti včera říkala, že potřebujeme holčičí víkend jako sůl. Dlouho jsme nikde nebyly,“ připomněla jsem. Naposledy jsme se na víkend ubytovaly v hotelu Four Seasons a nedělaly nic jiného, než popíjely víno u bazénu a užívaly si lázeňské péče. Zbožňuji tamější pleťovou masku z papáji a dlouho jsem si žádnou nedopřála.

„Přesně tak,“ přikývla Stephanie. „Stačí říct kdy.“

Carl, další z našich kolegů, strčil hlavu do dveří. „Potřebujeme vás, dámy.“

Na nic jsme nečekaly, vyskočily jsme od stolu, uklidily po sobě, umyly si ruce antibakteriální pěnou a vyhrnuly se ze dveří. Sesterna přetékala aktivitou, všichni byli ve střehu. Stephanie přepnula do modu vrchní sestry a spěchala pro doktorku Hallovou. Ty dvě řídily oddělení urgentního příjmu jako dobře promazaný stroj.

Naklonila jsem se ke Carlovi. „Co se stalo?“

Pokrčil rameny. „Přesně nevím. Nějaké ztracené dítě nebo tak něco. A je to asi špatné. Veze ho rychlá s policejním doprovodem.“

Sevřel se mi žaludek. Starat se o nemocné děti je jedna věc, ale ošetřovat děti zraněné je úplně něco jiného. Přítomnost policistů vždycky zvěstuje vážný stav. Na tuhle část své práce jsem si nikdy nezvykla. Podívala jsem se na tabuli, abych zjistila, jak jsou na tom pokoje, které mám přidělené, a vydechla jsem úlevou, když jsem zjistila, že všechna mnou obsluhovaná lůžka jsou obsazená. U postele číslo ٨ blikalo světýlko, tak jsem se šla podívat, co Eloise zase chce.

Patřila k našim stálým pacientům. Eloise byla vdova a často se zde objevovala z pouhé opuštěnosti. Skoro nikdy jí nic nebylo. Patřila k nejzdravějším osmdesátnicím, jaké jsem viděla, avšak každých pár týdnů za námi přišla s tím, že umírá. Tentokrát si stěžovala na pulzující bolest v noze a bála se krevní sraženiny.

Usmívala se na mě z postele a pod očima se jí dělaly vrásky. Naznačila, abych přišla blíž. Sklonila jsem se a letmo ji objala, jak ode mě očekávala. Do nosu se mi vetřela povědomá vůně vanilky a dětského zásypu. Pevně se ke mně přitiskla, než mě od sebe odstrčila na délku paže, aniž by pustila moje předloktí. „Zdravím, drahá. Nechci obtěžovat, ale už máte moje výsledky?“

Zavrtěla jsem hlavou a obešla lůžko, abych zkontrolovala infuzi. „Pořád na ně čekáme. Z ultrazvuku ještě nic neposlali. Omlouvám se. Asi to ještě chvíli potrvá, protože dnes večer nevíme, kam dřív skočit.“

Jako na potvrzení mých slov přerušil náš rozhovor zvuk policejních vysílaček. Eloise vykukovala škvírou v závěsech zatažených kolem postele. Snažila se zahlédnout některého z policistů. „Co se děje?“

Usmála jsem se. „Dobře víte, že vám to nesmím říct.“

Předklonila se, aby lépe viděla. „Tamhle jsou! Proč jich je tolik? Hrozí mi nějaké nebezpečí?“

„Rozhodně ne. Nikdy bych nepřipustila, aby se vám něco stalo.“ Poplácala jsem ji po ruce. Podle kvality kůže jsem usoudila, že už je zase dehydratovaná. „A vy, paní Thingová,“ škádlivě jsem jí zahrozila prstem, „byste měla přes den víc pít. Kolikrát jsem vám to už říkala?“

Svěsila hlavu, ale mně neušlo, jak jí cukaly koutky. Zkontrolovala jsem její vitální funkce a zapsala je do karty. „Budu na vás pamatovat, a jakmile se dozvíme vaše výsledky, dám vám vědět. Platí?“

„Platí.“ Založila si paže na hrudi a pohodlně se uvelebila. Zavřela oči a některé rýhy z jejího obličeje zmizely. Kdysi se mi svěřila, že když je sama doma, špatně spí. Každou noc se budí ze strachu, že se někdo vloupá do jejího domu. Nebylo divu, že do nemocnice přicházela zásadně v noci. Dokonce ani neotevřela oči, když mě nabádala: „A běžte se podívat, proč jsou tady všichni ti policajti.“

„Půjdu,“ slíbila jsem a šla se mrknout na ostatní svoje pacienty. Ani kdybych to věděla, nemohla bych jí nic prozradit.

Noc byla rušná a sednout jsem si mohla až po čtvrté ranní. Nalila jsem si hrnek kávy a přihlásila se do počítačového systému. Chystala jsem se zapsat si pár poznámek, dokud mám chvíli klid. Stephanie popadla židli a uvelebila se vedle mě. „Slyšela jsi, co se stalo?“

Na policisty jsem úplně zapomněla. Zavrtěla jsem hlavou. „Neměla jsem čas ani se pořádně nadechnout. Na lůžku číslo šest to skončilo lumbální punkcí.“ Našla jsem kartu svého prvního pacienta a hledala výsledky krevních testů, které potřebuju do záznamů. „O co jsem přišla?“

„Policie přivezla zanedbané batole, holčičku. Pěkně potlučenou. Našli ji, jak se potuluje po parkovišti. Měla na sobě jenom plenkové kalhotky a na krku něco jako obojek. Dovedeš si představit tu hrůzu?“ Mluvila rychle, dychtivá dostat ze sebe celý příběh dřív, než ji zase odvolají k naléhavému případu. „Nedovolila policistům, aby se k ní přiblížili. Byli tři a měli co dělat, aby ji dostali do auta. Je špinavá, ruce a paže má samou krev, ale nemůžeme ji umýt, dokud neshromáždí všechny důkazy, které by na ní mohly být. Nemají ponětí, co je zač ani odkud se tam vzala.“

Hluboko v sobě jsem ucítila ukrutnou nespravedlnost. Proč osud dovolí mít děti lidem, kteří jim ubližují? Proč je nemůže nadělit těm, kteří po nich touží?

Můj manžel Christopher a já jsme se o dítě pokoušeli několik let, ale následovalo jedno zklamání za druhým. Poté, co mi lékař diagnostikoval nehostinnou dělohu, jsme se obrátili na jiného odborníka a ten s tím prvním souhlasil. Nebyla jsem schopná porodit vlastní dítě. Spolkla jsem hořkost. Některé dny to bylo lepší, ale dnešek k nim nepatřil.

„Copak nemají žádnou stopu vedoucí k jejím rodičům?“

„Ne. Ani ň. Domnívají se, že se na parkoviště dostala z kempu pro přívěsy, který leží přes ulici, anebo ji tam někdo vysadil.“ Znechuceně se zamračila. „Je hubená, jako by skoro nejedla.“

„Chudinka malá. Doufejme, že najdou její rodiče a ukáže se, že došlo k nějaké podivné nehodě, anebo je to celé nedorozumění.“

Stephanie povytáhla obočí. „Nedorozumění? Jaký druh nedorozumění vede k tomu, že ztratíš na parkovišti batole oblečené jenom v plenkáčích? A které je samá krev?“

„Někdo musí být optimista.“

Kéž bych byla tak optimistická, jak jsem předstírala! Jak jsem kdysi bývala. To už dávno nebyla pravda.

Stephanie vyprskla smíchy a stiskla mi paži. „Právě tohle na tobě miluju,“ prohlásila a odspěchala.

—

Doma na mě čekal Christopher s hrnkem heřmánkového čaje. V jedné ruce držel svůj šálek na kávu a v druhé můj oblíbený hrníček s nápisem MOPSLIČÍ ŽIVOT. Nevěděla jsem, jak je míněn, protože psa jsem nikdy neměla. Poslední dva roky jsem sloužila noční a můj muž denní, pokud zrovna neměl urgentní případ, takže jsme se moc nevídali, ale takhle nám to vyhovovalo. Byli jsme si pak vzácní a to je někdy ve vztahu třeba, přestože se lidé vzájemně milují tak moc jako my dva.

Vzala jsem si hrníček, skopla boty a následovala manžela do obývacího pokoje. Plácla jsem sebou na pohovku vedle něho a zapadla do péřových polštářů. Právě kvůli tomuhle kusu nábytku jsme se nejvíc hádali, když jsme dům zařizovali. Když do něj vstoupíte, obývací pokoj je jedna z prvních místností, které uvidíte. Christopher se domníval, že bychom si měli pořídit tradiční sedací soupravu, aby působila úhledně a mile. Jenže náš domek je dost malý, abychom si zařídili druhý obývací prostor, a já věděla, že tu strávíme spoustu času, proto jsem chtěla něco hodně pohodlného. Nakonec jsem vyhrála a on už se kolikrát nechal slyšet, že je za to rád, protože si neumí představit, že by se vrátil domů udřený z práce a svalil se na gauč tvrdý jako prkno.

Usadil se na druhém konci a dal si na klín moje nohy. Stáhl mi ponožky a začal mi masírovat chodidla. Když jsem se sestře poprvé svěřila s tím, že mi po návratu z práce masíruje nohy, prohlásila, že je snaživý novomanžel a brzy ho to přejde. Nepřešlo. Ani po těch letech. Tečka. Pokud je doma, tak tenhle rituál nevynechá ani po dvanácti hodinách na operačním sále.

„Nuže?“ Tázavě povytáhl obočí.

Nemůžete se věnovat medicíně a nebýt jí svým způsobem postižení. Během let jsme se stali jeden druhému terapeutem. Dobře víme, jaké to je být odpovědný za životy jiných lidí. Tohle nikdo mimo náš svět nemůže pochopit.

„Zase přišla Eloise.“

„Co je to tentokrát?“

„Krevní sraženina.“

„A?“

„Negativní.“

Usmál se. Tmavé vlasy měl sčesané dozadu, aby zamaskoval místo na temeni, kde mu začínaly řídnout. Styděl se za to, že plešatí, ale mně to nevadilo. Mně se jeho mírně opelichaný vzhled líbil, a jestli chcete něco vědět, čím byl Christopher starší, tím mu to víc slušelo. Muži mají v tomto ohledu štěstí. Lichotily mu dokonce i vrásky.

„Co jsi měl na programu ty?“ oplatila jsem mu projevený zájem.

„Dvě operace, tři konzultace.“

Christopher pracoval v Northfield Memorial jako já. Jako ortoped. Northfield byla největší regionální nemocnice v Ohiu a seznámili jsme se v její kantýně, když coby medik studoval pátý ročník. Přes den pracoval a v noci se učil. Tolik se soustředil na svou práci, že si mě téměř nevšiml, ale jeho úsilí se vyplatilo. Vyneslo mu rezidenční místo a možnost udělat si specializaci.

„Něco zajímavého?“ zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Jo, abych nezpomněl… Přečti si e-mail od Bianelly. Chce, abychom se příští víkend zúčastnili semináře o mezinárodní adopci. Rodiče si na něm povídají o skrytých nástrahách takového rozhodnutí.“

Bianella byla naše adopční poradkyně. Seznámili jsme se s ní po tom, co si nás pozval odborník na reprodukční medicínu a naposled nám ocitoval smutné statistiky. Já i Christopher jsme děti vždycky chtěli, takže adopce pro nás byla logickou volbou. Okamžitě jsme začali zkoumat co a jak. Nechtěli jsme dál ztrácet čas. Tehdy mi bylo skoro čtyřicet a ani jeden z nás nechtěl být starý rodič. Domnívala jsem se, že adoptovat dítě bude snadné. Ostatně to jsem si myslela i o otěhotnění. Měli jsme za sebou jeden nevydařený pokus o adopci a bolelo to stejně příšerně jako potrat.

„Pořád se nemůžu rozhodnout, jestli se vydat touhle cestou,“ přiznala jsem.

„To já taky. No, přečti si to a pak mi řekneš, co si o tom myslíš.“ Christopher nechal sklouznout moje nohy ze svého klína. „Musím jít.“

Zamířil do kuchyně a uklidil hrnek do myčky. Já jsem se vydala do ložnice. Vtom jsem si na něco vzpomněla.

„Christophere!“ zavolala jsem.

„Ano?“

„Zapomněla jsem ti říct, co se dnes večer stalo.“ Odmlčela jsem se, abych se ujistila, že mi věnuje pozornost. „Policie přivezla opuštěné batole.“

Konec ukázky

Table of Contents

PŘÍPAD#5243

JEDNA