Uwe Wilhelm

DIE KREISE DER HÖLLE

Copyright  ©  2018 by Blanvalet Verlag a division of Verlagsgruppe

Random House GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation  ©  2020 by Tomáš Kurka

ISBN  978-80-242-6865-1

Svlékl se

a vklouzl do županu.

Sklizeň si vždy užíval,

nahý a zakrvácený jako novorozenec.

Thomas Harris:Mlčení jehňátek

Příšerné jsou mnohé věci.

Ale nic není příšernějšího než člověk.

Sofoklés:Antigona

Celý svůj život trávíš v poslušnosti a zaslepenosti. Netečně vykonáváš své povinnosti, jako tělo plní své úkoly i během zimního spánku. Víš, že musí dojít k neštěstí, ale zavíráš před tím oči a naivně doufáš v dobrotivý osud, odpuštění a slitování. Jednoho dne se však přízeň vyšší moci vyčerpá a opustí tě to, čemu říkáš štěstí. Heleno, tento den právě nastal. Dnes se otvírá opona a začíná děsivé drama nazvané Sedm kruhů pekla. Hrdinou prvního dějství je Eros, bůh lásky, a Thanatos, bůh smrti. Ale vystupuje v něm i muž, který se vloupá do domečku pro panenky a vzbudí v tobě hrůzu, jež ochromí tebe i tvé děti. Přinese ponížení a znesvěcení svatého těla. Chceš vědět, kdo je oním mužem? Nazýváš ho netvorem, bestií nebo snad samotným ďáblem? Ano, tím vším skutečně je, Heleno. Avšak především ztělesňuje prvotní stvoření Boží! Neboť Bůh vytvořil muže podle svého obrazu, podle podoby Boží. A ženu poté stvořil z muže.

Rašíd Gibran: Sedm kruhů pekla

Sobota

1 / Zapomněly, co jim matka kladla na srdce: Až dáte kola do garáže, vraťte se okamžitě domů. Nechci, abyste si za tmy hrály venku. Přesně takhle to řekla. Jenže to by se nesměla objevit černá dodávka. Na boku stálo velkými bílými písmeny Umění jsi ty. Pod nápisem se tajemně usmívala Mona Lisa. Vůz měl doručit obraz, který Sofie objednala a dělala s ním náramné tajnosti. Zamávala, ale auto nezastavilo. Musely se za ním rozběhnout. Mohly si vzít kola, aby dodávku dohnaly rychleji, ale nechtělo se jim pro ně vracet. Třeba by vůz mezitím zmizel. Proto běžely, jak nejrychleji dovedly.

Na půlku června panovalo nezvykle chladné počasí. Zesláblé slunce zapadalo za domy a tváře jim skrápělo příjemně jemné mrholení, jako by tryskající ze zahradního rozprašovače. Voda se jim rozstřikovala pod nohama a vzápětí stékala zpátky do kaluží. Sofie a Katharina běžely a pokřikovaly, vybíraly zatáčky a předháněly se. Utíkaly po Olympijské ulici vzhůru směrem ke stadionu. Doběhly na křižovatku, mírně vlevo by se dostaly k rozhledně a vpravo na třídu Charlottenburger Chaussee a dál do Ikey. A pak konečně dodávku zase spatřily. Stála osamocená uprostřed náměstí. Žádná další auta kolem nebyla. Motor běžel a reflektory svítily. Déšť rozháněl bílé obláčky stoupající z výfuku. Zadní dvoukřídlé dveře byly otevřené jako ruce rozepjaté k pozdravu.

„Vrátíme se,“ navrhla Katharina.

Ale Sofie se nechtěla vracet. Před pár dny poslala na jistou internetovou stránku svou fotku. Psalo se tam, že porota ze zaslaných snímků vybere ty nejhezčí a počítač je pak zpracuje do podoby opravdového obrazu. Šťastným výhercům přiveze výsledný výtvor dodávka, která na internetu vypadala úplně stejně jako ta před nimi.

Sofie o tom nikomu neřekla, a už vůbec ne Katharině. Bála se totiž, že by sestra ze své fotky taky nechala udělat obrázek. To tedy ne. Byl to jen Sofiin nápad na dárek pro mamku. Stoprocentně je to tahle dodávka, proč jinak by jezdila po okolí jejich domu? Kurýr určitě zabloudil.

„Haló?“ Sofie nahlédla dveřmi dovnitř. V autě se nesvítilo a nikdo se neozýval. Jako by si řidič někam odskočil.

„Haló!“

„Nazdar.“

Děvčata se polekaně otočila. Za nimi stál hubený muž s kulatými brýlemi, zabarvenými mírně do modra. Přátelsky se usmíval.

„Jste tady kvůli obrázkům?“

„Jo,“ přikývla Sofie. „Jmenuju se Sofie Faberová. Poslala jsem vám fotku.“

„Tak se podíváme, jestli tě vybrali, Sofie Faberová. Polez prosím dovnitř.“

„Radši počkáme venku,“ ozvala se Katharina.

„Bojíte se? Mě? Copak vypadám jako někdo, kdo nahání strach?“

Sofie s Katharinou se na sebe podívaly. Nebyly si jisté. Možná by mu neměly věřit. Ale přesto do auta nastoupily. Dveře za nimi prudce zapadly. Jako by se už nikdy neměly otevřít.

2 / Seděli v kuchyni. Jako vždy. Ne v obývacím pokoji, kde bylo více místa. Všech devět se jich tísnilo kolem kuchyňského stolu, před sebou dojedené talíře a skleničky s červeným nebo bílým vínem. Bez dechu poslouchali Helenino vyprávění o tom, jak pronásledovala sériového vraha s podivným jménem Dionýsos, jak ztratila paměť a ztracená přežívala v Labských pískovcích. Málem se stala další obětí a jako zvíře se potulovala po skalách. Většinu z toho již psali v novinách, ale nikdo nevěděl, jak přesně Dionýsos skončil. Helena o tom mluvila jen v náznacích. Koneckonců daleko důležitější bylo, že její bývalý nadřízený, berlínský vrchní státní zástupce Georg Paulus, byl odhalen jako člen sítě obchodníků s dívkami a násilníků. Před dvěma týdny se vypařil. Někdo ho včas varoval. Někdo, kdo se účastnil vyšetřování nebo alespoň měl detailní informace. Nikdo netušil, kde se Paulus zdržuje, ale Helena ho stejně dopadne. Bude to jen otázka času.

Helena skončila s vyprávěním a její přátelé dál mlčky seděli, otřesení a nechápající. Vysoce postavení muži zneužívali malá děvčátka? I když, jak poznamenala Fatima, pojem zneužívání je nevhodný a zvláštní. Vsugerovává totiž dojem, že existuje i něco jako užívánídívek. Robert otevřel další láhev červeného vína, dolil hostům a pak jim musel ukázat jizvy, které mu zůstaly jako památka na Dionýsa. To zavdalo záminku ke vtipům a vzpomínkám na americké filmy, v nichž musí každý správný hrdina utrpět alespoň pár střelných zranění. Nálada se uvolnila a dokonce zazníval smích. Všichni se předháněli v úvahách, že chlapi starého ražení už jsou na ústupu. Možná proto, že, jak se ukazuje, se mnozí z nich dopouštěli sexuálního obtěžování, když ne rovnou znásilňování. Stačí si vzpomenout na jména jako Harvey Weinstein, Kevin Spacey, Roman Polanski a nelze zapomenout ani na Billa Clintona. Mnozí vlivní muži, filmoví producenti, politici i podnikatelé se nechali unášet svou důležitostí a zneužívali moc.

Helena věděla, jak to chodí. Sama to zažila v prvních týdnech po nástupu k policii. Její šéf si liboval v nehorázných vtipech, které s oblibou vyprávěl v její přítomnosti. Instruktor jí zcela otevřeně nabídl nezávaznou „rychlovku“. Dokonce i s Paulusem to nebylo jiné. Přinesl kytici a naznačil, že by jí za jistých okolností mohl zařídit rychlejší kariérní postup. Nevyřčený návrh mezi nimi od té doby visel jako těžké závaží. Helenu nakonec napadlo, že by mohla situaci obrátit a využít Pauluse z vlastní iniciativy. Taková dialektika moci. Nějakou dobu to docela dobře fungovalo, ale pak se vše katastrofálně zkomplikovalo.

Helena položila ruku na Robertovu. Věděla, že ho její vztah s Paulusem hluboce ranil. Robert dlaň odtáhl a oznámil, že na rozdíl od původních plánů se přece jen nebude stěhovat zpátky domů. Všechny to překvapilo, až na Barbaru. Občas chodila hlídat děti, takže si samozřejmě všimla, že jejich manželství je doslova v troskách. Robert házel veškerou vinu na Helenu a nešetřil sarkastickými poznámkami, jimiž zakrýval svůj pocit ponížení. Helena se samozřejmě bránila. Robert se přece odstěhoval sám, a to už před čtyřmi lety. Čekal snad, že se ho bude doprošovat? Barbara zasáhla dříve, než se ti dva stačili pohádat i tady u stolu. Stočila řeč zpátky na Pauluse, který býval i jejím nadřízeným. Nikdy by prý neřekla, že by mohl být úchylný pedofil. Vždycky se choval přátelsky a vstřícně. A kromě toho dobře vypadal. Jediná Fatima instinktivně tušila, že se za jeho vnější slupkou skrývá cosi hrozivého. Diskuze se bezděky stočila k tomu, jak by kdo zareagoval, kdyby se něco takového stalo jeho vlastnímu dítěti.

„Co bys udělal ty?“ zeptala se Barbara Roberta.

„Zabil bych ho, nebo je.“

„A ty, Heleno?“

Helena neodpověděla.

„Heleno!“

„Co?“ vytrhla se z myšlenek.

„Co bys udělala, kdyby se něco takového stalo tvým dětem?“

Helena se krátce zamyslela a pak se podívala na Barbaru, jako by ta otázka probudila její zasuté obavy. „Kde jsou holky?“

Vstala a šla se podívat do chodby. Na věšáku vlevo od dveří vise-la Robertova kožená bunda. Pod ní, v nejvyšší zásuvce předsíňové komody, měl uložené ramenní pouzdro s pistolí SIG Sauer P226. Vzala si ji. Při pozdějším výslechu nedokázala ani sama sobě vysvětlit, proč to vlastně udělala.

3 / Jízdní kola ležela jako obvykle pohozená na dlážděné cestě vedoucí od domovních dveří na ulici. Po Katharině a Sofii ale nebyla nikde ani stopa.

„Katharino? Sofie?“

Zaběhla za roh na druhou stranu domu.

„Katharino! Sofie!“

Každý výkřik byl hlasitější a o jeden dva tóny vyšší. Helena se vrátila zpátky ke dveřím, kam mezitím přišel i Robert a za ním se tlačili hosté.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Katharina a Sofie ještě nejsou doma.“

„Možná zašly naproti k paní Kästnerové.“

„Ta je v nemocnici.“

Helena si v té chvíli byla naprosto jistá, že se dcerám něco stalo a potřebují pomoc. A vzápětí jí hlavou bleskla ještě jedna myšlenka, přesnější a tím pádem daleko horší: Unesli je a ty to moc dobře víš, Heleno! Stalo se to naprosto nejhorší, co se mohlo stát. Znásilní je a uškrtí. Možná už teď leží někde v Grunewaldském lese, zahrabané v mechu pod listím, s rozbitými obličeji, vykloubenými údy, nahé, krvácející.

„Nejsou u kamarádek?“

Helena vyšla na ulici. Jako by Roberta neslyšela, jako by tam vůbec nebyl. „Katharino! Sofie!“ Rozběhla se – matka hledající svá mláďata.

„Pojedu ke škole!“ zakřičel, protože i tam se občas dcery scházely se spolužačkami.

Slyšela ho, ale nečekala a běžela k Olympijské ulici. Vpravo, nebo vlevo? Odbočila doprava směrem ke stadionu. Šla tudy již tisíckrát. Na konci široké třídy vlály prapory. V tu chvíli si všimla, že právě tam nastupují dcery do černé dodávky. Helena se zastavila na mostě vedoucím přes železniční koleje. Jako by se bála, že by sebemenším pohybem mohla spustit tragédii, ke které ovšem nakonec dojde tak jako tak. V duchu se ale mohla kojit nadějí, že se nic nestane, pokud vydrží stát zcela bez hnutí. Sledovala, jak se zabouchly dveře, vůz se rozjel, otočil a zamířil k ní. Blížil se jako nezadržitelná hřmící divoká černá nestvůra. Když dojel až skoro k ní, uslyšela zevnitř kabiny křik a bušení. Řidič blýskl očima směrem k Heleně a pak se opět díval upřeně dopředu, jako by mohla zmizet, když ji nebude sledovat.

V tom okamžiku, vlastně už skoro moc pozdě, se Helena probrala. Vtiskla si řidičův obličej do paměti. Předkus, piercing v horním rtu, velký úzký nos, oči posazené blízko u sebe, tmavé polodlouhé vlasy, vlnité a pravděpodobně nemyté. Řidič se ušklíbl a Helena vystřelila. Dvakrát, třikrát. Mířila na kabinu. Dodávka jela dál a ona se za ní rozběhla. Mozek se přepnul na nejvyšší výkon a zaznamenával všechno, nejen co by mohlo být užitečné, ale i zbytečnosti. Zapamatovala si poznávací značku, berlínskou. Užitečné. Mercedes Sprinter. Užitečné. Mona Lisa na boku skříňové nástavby a bílý nápis Umění jsi ty. Užitečné. Běžela po Westendallee, z kuchyně řecké restaurace byl cítit gyros. Zbytečné. Auto zrychlovalo a získalo náskok třiceti čtyřiceti metrů. Helena se řítila kolem Schelovy školy, odkud právě matky vyzvedávaly své děti a odváděly je do SUV zaparkovaných ve dvou řadách. Zbytečné. Křičela Sofiino a Katharinino jméno a taky, aby někdo dodávku zastavil. Užitečné, ale marné. Nikdo jí nepomohl. Musela působit jako jedna z těch pomatených žen, kterým se všichni raději vyhýbají, aby nemuseli řešit jejich problémy. Přeběhla křižovatku s Oldenburskou ulicí a hnala se dál k Steubenovu náměstí. Friedrich Wilhelm von Steuben, 1730 až 1794, pruský důstojník účastnící se americké války za nezávislost. Zbytečné, blesklo jí hlavou, když v tom dodávka náhle zastavila za autem čekajícím na semaforech na křižovatce s Říšskou ulicí. Blížila se k ní. Ještě deset metrů, pět. Ve chvíli, kdy Helena chytila za kliku zadních dveří, naskočila zelená. Vůz se rozjel a táhl ji za sebou. Chvíli se ještě udržela, ale pak klopýtla a upadla. Dámy sedící za okny Vídeňské cukrárny Caffeehausse na ni blahosklonně zadívaly, ale vzápětí se již zase věnovaly svým jahodovým zákuskům se šlehačkou, schwarzwaldským dortíkům a sachrům. Zbytečné. Helena vstala a běžela dál. Na začátku Bolívarovy třídy stával dlouhé roky stánek účinkující v populárním televizním seriálu Tři dámy z kioskus Brigittou Mira v hlavní roli. Zbytečné. Kvůli provozu a zúžení ulice do jediného jízdního pruhu se dodávka drala dopředu poměrně pomalu. Užitečné. Helena spatřila za okénkem zadních dveří Sofii. Tloukla na sklo a křičící ústa měla doširoka otevřená. Helena zrychlila a běžela. Na škole byla nejrychlejší ze všech, a dokonce získala medaili na Saském mistrovství dorostu. Přestala si všímat bolestí ve stehnech, pálení v plicích a chodidla krvácejícího z rány po střepu. Oči upírala neochvějně pouze na dodávku. Šíleným tempem ji pronásledovala další nekonečné dva kilometry daleko, až k náměstí Theodora Heusse. Na dalším semaforu naskočila červená, ale auto nezastavilo, vjelo prudce na kruhový objezd, tam nad ním řidič ztratil kontrolu, najel na středový ostrůvek a uvázl. Helena se vydala ze zbytku sil, doběhla k dodávce a křičela na dcery. Zadní dveře se otevřely.

Objevil se v nich muž s maskou vypadající jako obličej z Picassových obrazů. Zakrývala mu celou hlavu. Na sobě měl černé kalhoty, černou košili, černé boty a rukavice. Svíral Sofii a u hlavy jí držel pistoli. Helena zvedla Robertovu zbraň a zamířila. Ztěžka oddechovala.

„Pusťte mou dceru. Hned!“

Věděla, že musí stisknout spoušť. Kdy, když ne teď? Hrudník se jí divoce zvedal a klesal. Ruka se chvěla, hlaveň pistole létala sem a tam jako větev ve větru.

„Mami!“ křičela Sofie.

Musíš vystřelit. Teď. Nemáš jinou možnost. Ustálila pistoli, namířila, ale stále se chvěla. Rychle vydechla a zase se nadechla. Pohnula ukazováčkem, ale něco ji zastavilo. Co když zasáhnu Sofii? Kohoutek nespustil. Co když zasáhnu Sofii?Úderník nedopadl na náboj. Muž zabouchl dveře. Dodávka vyjela zpátky na silnici, zrychlila, projela na další červenou, odbočila na Mazurskou třídu a zmizela v provozu.

Helena zůstala stát a postupně ztratila auto se svými dcerami z očí. Pak se zhroutila.

4 / O hodinu později se rozběhlo pátrání na plné obrátky. Robert zavolal svému šéfovi deBuerovi a ten předal popis dívek a dodávky všem policistům. Černý skříňový Mercedes Benz s berlínským číslem. Na boku nápis Umění jsi ty a obraz Mony Lisy. Děvčata na sobě mají džínsy a adidasové tenisky. Katharina modré tričko Dallas Mavericks s číslem 41 na zádech. Sofie červené tričko s portrétem Michaela Jacksona ve verzi od Andyho Warhola. Katharina má tmavě hnědé vlasy, pubertální akné. Sofie je blonďatá. Robert z mobilu poslal i snímky obou svých dcer.

Policejní aparát se rozběhl jako dobře namazaný stroj. Všichni věděli, co mají dělat, protože rutinní úkony opakovali již tisíckrát. Všechny výpadovky začaly být hlídány. Kamery byly přeprogramovány na zachycování dodávek. Do vzduchu vzlétly vrtulníky dopravní policie a kroužily nad městem. Rozhlasové a televizní stanice přerušily vysílání a informovaly o únosu a vypsané odměně, která byla prozatím stanovena na 10 000 euro. Krátce poté začaly vyhrazené linky přijímat první telefonáty. Náhodní kolemjdoucí a cyklisti spatřili dodávku na Říšské ulici a před Mezinárodním kongresovým centrem. Poté se její stopa ztrácela a objevila se až ve chvíli, kdy hlídač našel v podzemní garáži vyhořelé auto.

Lidské tělo potřebuje pohyb, aby dokázalo odbourat adrenalin, neustále v důsledku stresu vyplavovaný do organismu. Robert rázoval po nemocniční čekárně sem a tam. Od zdi s nápojovými automaty ke zdi se zarámovanými snímky zvířat a tak pořád dokola. Neustále se pokoušel dovolat dcerám. Volaný účastník se nehlásí. Pokud mu chcete zanechat zprávu…

Maxim hledal v kapse drobné. Byl nejen Robertovým kolegou a parťákem, ale i nejlepším přítelem. „Helena viděla, jak Katharina se Sofií nastoupily před olympijským stadionem do dodávky.“

„Proč tam lezly? Co tam hledaly?“ ptal se deBuer.

Robertův šéf seděl na lavici u okna. Nahrbil se pokaždé, když závan větru vrhl proti sklu spršku dešťových kapek. Ovšem dělal to mimoděk, aniž by si to uvědomoval. Neustále telefonoval, ale zatím se po Katharině a Sofii neobjevila ani stopa. S uplývajícím časem se pravděpodobnost jejich nalezení stále snižovala. Spíše se dalo očekávat, že je objeví náhodný pejskař zahrabané pod větvemi nebo v mělkém hrobě. Únosci je také mohli převézt za hranice. Nebo držet dlouhé roky na nějakém neznámém místě jako Joseph Fritzl nebo Wolfgang Priklopil. Či je zabít. To říkaly policejní zkušenosti, o nichž ovšem Robert nechtěl ani slyšet.

„Můžete někdo postrádat drobný? Mám jen pěticenty.“

Maxim prohrabával hromadu mincí, které držel v pravé ruce. DeBuer mu hodil euro.

„Něco je tam muselo zaujmout,“ uvažoval Robert nahlas.

„Co?“ DeBuer hned nepochopil, kam míří.

Maxim praštil do automatu, který nechtěl spolknout vhozenou minci.

„Nastoupily do auta, protože něco vevnitř vzbudilo jejich zvědavost. Třeba kočky nebo psi.“

„Kdo z vás je pan Faber?“

Podívali se ke dveřím. Stála tam doktorka ve sněhobílém plášti a s lékařskou zprávou v ruce. Robert se s deBuerem rozloučil krátkým kývnutím.

Maxim ho pevně obejmul. „Najdeme je!“ Podobal se kráčející almaře plné svalů, měřil dva metry, ale pohyboval se s taneční lehkostí.

„Uvidíme se později,“ řekl Robert a šel za lékařkou. Maxim se vrátil k automatu na pití a nadával, že nefunguje.

Neděle

5 / Když Robert vstoupil do pokoje, pokoušela se Helena vytrhnout z pravého předloktí kanylu.

„Na něco jsem zapomněla. Měl masku. Vypadala jako z Picassova obrazu. Oči byly tady dole a nos nahoře mezi ušima.“

„To už jsi mi říkala. Heleno, co to děláš? Přestaň, nemůžeš vstávat.“

„Byl to Paulus!“

„Jak to můžeš vědět?“

Georg Paulus. Bývalý vrchní státní zástupce zapletený do vražd šesti žen, člen skupiny pedofilních násilníků. Helena Faberová ho dokázala odhalit, ale Paulus uprchl a zmizel. Interpol na něj vydal mezinárodní zatykač.

Odhodila tenkou přikrývku a zadívala se na obvázané levé chodidlo. Zamračila se, jako by si teprve nyní uvědomila, že se při pronásledování dodávky zranila a nakonec se na náměstí Theodora Heusse zhroutila.

Otevřely se dveře a dovnitř vešla lékařka ve sněhobílém plášti.

„Pohyboval se jako Paulus.“

„Jak se cítíte?“ zeptala se doktorka.

„Unesli mi dcery. Tak hádejte, jak mi asi je!“

Lékařka se zachvěla, o krok ustoupila a podívala se na Roberta, jako by u něj hledala oporu.

„Vyndala jsem jí z levého chodidla střep,“ vysvětlovala formálním tónem Robertovi. „Pronikl poměrně dost hluboko. Manželka musí mít několik dní nohu v klidu. Ale to nebude problém, protože stejně nemůže chodit. Když totiž omdlela, tak si při pádu zlomila palec na stejné noze. Museli jsme ho narovnat. Nejméně dva týdny nesmí na nohu došlápnout.“

Robert přikývl a lékařka šla.

Helena se s Robertovou pomocí oblékla a nechala si donést berle. Pak podepsala prohlášení, že opouští nemocnici na vlastní riziko. Nedělala to poprvé. Nechala se odvézt v invalidním vozíku k východu, alespoň v tomto ohledu respektovala lékařská doporučení, a pak s levou rukou kolem Robertových ramen odhopkala na parkoviště k jeho Citroënu DS23.

Zdálky oba dohromady vypadali jako zraněné zvíře vlekoucí se nocí do svého úkrytu.

6 / Cestou na prezidium nepřetržitě sledovala mobil, jako by si tímto způsobem mohla vynutit telefonát, v němž by jí deBuer nebo kdokoliv jiný sdělil, že našli Katharinu a Sofii. Živé a zdravé. A že to všechno byl jen hloupý vtip.

„Proč jsem nestřílela?“

„Střílela jsi.“

„Jo, ale ne, když se otevřely dveře.“

„Protože bys mohla zasáhnout Sofii.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Řekla jsi mi to.“

Po příchodu do zasedací místnosti se okamžitě zajímala o veškeré detaily vyšetřování. Na státním zastupitelství na ně dohlížel osobně nový vrchní státní zástupce Serner. Ředitelství kriminální policie zřídilo zvláštní vyšetřovací komisi Mona Lisa v čele s deBuerem. Na poradu přišlo více než třicet policistů. Pořád ještě pršelo, na zaprášená okna bubnovaly velké kapky, stékaly dolů a zanechávaly po sobě šmouhy. Většina policistů již s Helenou pracovala a ona znala každého z nich jménem. V jejich pohledech se zrcadlil soucit a lítost. DeBuer stál u tabule, na níž byly připíchnuty snímky obou dívek. Vedle nich visely fotografie shořelé dodávky a poznávacích značek a kromě nich i výsek městského plánu Berlína – oblast kolem náměstí Theodora Heusse. Helena odložila berle na podlahu vedle židle. Oficiálně směli s Robertem vyšetřování pouze sledovat, neoficiálně taková omezení nikoho nezajímala.

„Tři sta našich lidí prohledává oblast kolem kongresového centra. Hlídáme nádraží a letiště. Zatím bez úspěchu,“ začal deBuer. „Malá letiště ovšem pod kontrolou nemáme.“

„Copak tam nemusejí vést záznamy o startech a přistáních?“ zeptala se Helena.

„Za pár set euro už člověk klidně zapomene nějaké to letadlo zapsat. Ale našli jsme oba mobily. Na Mazurské třídě, poblíž budovy rozhlasu. Pachatelé je pravděpodobně vyhodili z dodávky.“ Zvedl do výše dva plastikové sáčky s telefony. „Obstaráme si otisky prstů dívek, abychom zjistili, kdo všechno se mobilů dotýkal.“

Robert přikývl.

„Heleno, potřebujeme popis toho chlapa, co držel pistoli u Sofiiny hlavy…“

„Byla to černá Sig Sauer P 226,“ skočila mu do řeči Helena.

„Takovou používáme taky,“ poznamenal deBuer překvapeně a poznamenal si poznatek na tabuli. Pak kývl na policistku ve druhé řadě. „Claudie, to bude tvoje práce. Zkontroluj podle seznamů všechny zbraně a zjisti, jestli nějaká není hlášená jako ukradená.“

„Vysoký je přibližně metr pětasedmdesát, střední postava, sedmdesát kilo. Možná o něco víc. Měl rukavice z černé kůže,“ pokračovala Helena.

DeBuer zapsal i to. „Co víme o dodávce?“

Dirk Berger z technického oddělení sáhl po poznámkovém bloku. Byl vysoký a tak hubený, že se ho každý bál dotknout, aby mu neublížil.

„Vůz zcela vyhořel. Zapálili ho benzinem. Ale našli jsme tohle.“ Ukázal fotky vnitřku auta. Byly na nich vidět ohořelé dřevěné předměty, některé už skoro zuhelnatělé.

Konec ukázky

Table of Contents

I