Madame Piaf a píseň lásky

Michelle Marly

Michelle Marly

MADAME PIAF UND DAS LIED DER LIEBE

Copyright  ©  2019 by Aufbau Verlag GmbH & Co. KG, Berlin

(Published with Aufbau Taschenbuch: „Aufbau Taschenbuch“

is a trademark of Aufbau Verlag GmbH & Co. KG)

www.aufbau-verlag.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design  ©  www.buerosued.de

Translation  ©  2020 by Dagmar Hoangová

ISBN  978-80-249-4277-3

C’est lui pour moi, moi pour lui dans la vie

Je tu pro mě a já pro něj v životě

LA VIE EN ROSE

PROLOG

1937

»Mon légionnaire«

Morálka je, když žijeme tak,

že nás nebaví žít.

ÉDITH PIAF

Paříž

Největší vřava ustala. V malém bistru na Place Pigalle zůstalo sedět za tlumeného osvětlení už jen pár posledních nočních ptáků. Poněkud nemístně působili dva pánové v elegantních fracích, kteří patrně po dlouhé procházce zábavními lokály upíjeli z malých šálků silnou kávu, do níž si namáčeli čerstvé croissanty. V rohu vedle dveří do sklepa se shromáždila u stolu skupinka mladých lidí, mladíci s bekovkami z okolí a ošuntěle oblečení umělci, kteří slavili tak bujaře, jako by nikdy nemělo přijít ráno, kdy se musí vrátit do běžného života plného starostí. Tito lidé sem očividně patřili, pohybovali se v lokálu jako ve vlastním salonu. Obklopovali mladou ženu, jejíž hlas byl hlasitější než hlasy všech ostatních. Nepřetržitě mluvila a vyprazdňovala sklenice rychleji než ostatní. Zalétaly k ní pohledy vznešených pánů i lehkých dívek, které s rozmazanými šminkami končily noční práci pastisem a počítaly u výčepního pultu bankovky přijaté od zákazníků, jež měly předat svým pasákům. Znali se, i když jen od vidění.

Édith Gassionová, mladá žena uprostřed, byla maličká osůbka, jedenadvacet let stará, necelý metr a půl vysoká a v žádném případě atraktivní. Čelo měla příliš vysoké, nos moc úzký a dlouhý, tmavé vlasy vzpurné a nepříliš udržované. V jejích hnědých očích však leželo těsně vedle sebe šibalství, vzdor i smutek. Zapůsobily na každého, kdo se do nich podíval. Díky svému hlasu a magii těchto očí zářila jako krasavice. Zdálo se, že se v noci lesknou obzvláště jasně, podobné hvězdám, které vyšly, když obyvatelé města začali být ospalí. Hodiny mezi jedenáctou večer a šestou ráno měla Édith nejraději. V té době pořádala nekonečné oslavy, jejichž jediným důvodem bylo přežít předchozí den. A přestože neměla moc peněz, platila skoro vždy za všechny své přátele.

Když se otevřely dveře, zavanul dovnitř studený průvan. V prvním momentě tomu nikdo nevěnoval pozornost, protože se v ranních hodinách obvykle mísila mezi flamendry první ranní ptáčata, muži v pracovním oblečení tady začínali den kávou a koňakem. Vysoký, hubený pětatřicátník, který vstoupil do lokálu, patřil ale k jiné klientele. Byl dobře oblečený, na ramenou jeho elegantního kabátu tály sněhové vločky z vánice. Očividně nechtěl ani šláftruňk, ani životabudič. Krátce se rozhlédl a vykročil se stisknutými rty a pochmurným pohledem ke stolu v rohu. Za Édithinou židlí se zastavil.

„Musíš se změnit,“ vyhrkl. „Okamžitě! Slyšíš?“

Slyšela dobře, ale nerozuměla mu. Nebylo to okolní vřavou ani vínem nebo koňakem, které střídavě pila. Zaměstnána otázkou, proč není v tuto hodinu v posteli se svou ženou, se k němu otočila. „Nech mě na pokoji, Raymonde. Změň nejdřív ty něco ve svém životě!“

Jeden z jejích společníků pohlédl přes okraj sklenky s vínem na neznámého. „Kdo to je?“

„Smím tě představit?“ V napodobení vznešeného gesta mávla Édith přehnaně rukou. „To je Raymond Asso, textař a milenec, příslušník cizinecké legie a…“ Zaváhala a tiše dodala se sklopenými víčky: „Přítel a učitel.“ Málem řekla velká láska, ale svým způsobem byl každý nový muž v jejím životě velkou láskou. Takového ale ještě nikdy neměla; Raymond byl něco zvláštního. Přesto ten dodatek vynechala. V tu chvíli se ho snažila milovat trochu méně. Jeho výstup ji rozzlobil.

Odpovědí jí byl mnohohlasý povyk.

Jejím malým hubeným tělem projelo škubnutí, narovnala se a skoro ulehla na stůl, aby dosáhla na láhev vína v odřeném zažloutlém chladiči, který byl kdysi postříbřený. Pestrá volánová sukně se jí při tom pohybu vyhrnula a odhalila její stehna. „Chceš se s námi napít?“ křikla přes rameno.

„Chováš se jako putain,“ zlobil se Raymond a přitáhl ji energicky zpátky na židli.

Édith ho nechala s pokrčením ramen být. Jeho slova se jí nedotkla. Obecně ji nezajímalo, co o ní lidé říkají. Putain, děvka, nebyla nejhorší urážka. Tam, odkud pocházela, existovala úplně jiná označení pro ženu, nikdo tam s nikým nejednal v rukavičkách. Její matka ji přivedla na svět pod schody v dělnické čtvrti Belleville. Jako kojenec žila Édith u babičky z matčiny strany, která ji nechala málem umřít hlady, pak vyrůstala v nevěstinci babičky z otcovy strany u Rouenu. A právě v tomto podniku zažila poprvé něco jako lásku. Ale ve věku, kdy jiné dívky chodí do školy, ji otec vytrhl z péče prostitutek. Žila s ním v kočovném cirkusu, později na ulici. Proti tomu byl pokoj v Piccadilly, zchátralý penzion na Place Blanche s relativně slušnými obyvateli, luxus. Raymond ji tam nedávno ubytoval. Muž, který se snažil zformovat ji v lepšího člověka, člověk, o němž věděla, že to tak nemyslí, když se s ní hádá.

Ignoroval zmatené a výhrůžné pohledy mladíků, kteří ji obklopovali, stejně jako Édithinu lhostejnost. Mluvil na ni, jako by byli sami: „Ty noční pitky musí skončit, jestli chceš, aby z tebe něco bylo. Tihle příživníci zmizí a se spoustou chlastu je od nynějška taky konec.“

„Mám ho vyhodit?“ zvolal jeden z jejích přátel, který se vyznal v zákonech ulice stejně dobře jako Édith. Jeho mladicky vysoký hlas skoro přeskakoval, jak se těšil na rvačku s fajnovým pánem.

„Nech ho,“ vmísila se do toho Simone Berteautová, Édithina přítelkyně a spřízněná duše. Pocházela stejně jako ona z ulice. Mladé ženy spolu žily už asi pět let, poskytovaly si navzájem jistotu, oporu a bezpečí. Simone znala každého chlapa, s nímž šla Édith do postele. „Proti němu nemáš šanci. Byl nejen v cizinecké legii, ale i u spahiů, však víš, v tom alžírském jezdeckém regimentu.“

„Nenosí ale uniformu…“

„Už ne, hlupáku. Teď je v civilu a píše šansony pro Marii Dubasovou. Je jejím osobním tajemníkem.“ Simone mluvila dost hlasitě. Jméno slavné zpěvačky umlčelo i poslední z Édithiných kamarádů z mokré čtvrti. Ten, na něhož nezapůsobila heroická minulost Raymonda Assa v severní Africe, cítil hluboký respekt kvůli jeho známosti s Marií Dubasovou.

Mezitím upoutala ta scéna pozornost jiných hostů. Zvědavě se dívali a naslouchali. Jen hostinský za výčepním pultem utíral umyté mokka šálky, jako by se ho dění v lokálu vůbec netýkalo. S řinčením je uklízel do regálu.

„Jestli se nezměníš, nebudeš moct nikdy vystoupit v ABC,“ prohlásil Raymond.

Rozhostilo se takové ticho, že by bylo slyšet spadnout špendlík. Dokonce i hostinský se na chvilku zarazil uprostřed pohybu.

ABC byl jiný svět. Úctu vzbuzující místo, které znal každý přinejmenším podle jména. Nejen proto, že se to hudební divadlo nacházelo v lepší čtvrti na jednom z velkých bulvárů. Ještě víc než legendární Moulin Rouge bylo místem pro velikány hudební branže. Skoro všichni zpěváci snili o tom dosáhnout na tomto jevišti úspěchu. Ten, kdo směl vystoupit v ABC, byl už dávno hvězdou nebo na nejlepší cestě se jí stát. Každý Pařížan to věděl. A pochopitelně znala ABC i Édith. Sice jen zvenčí a z toužebných pohledů na plakáty s oznámením koncertů. Nebyla tam ale dosud ani jako divák. Cena vstupenek byla nad její možnosti. ABC tak zůstávalo jejím snem stejně jako naděje na bezstarostný život.

Édith zpívala před publikem od svých deseti let. Tehdy jí otec řekl, že si musí dál vydělávat na jídlo sama. Začala tedy zpívat na ulici, zatímco on předváděl akrobatické kousky. Kočovali po provincii. Většinou vydělala dcera svým jasným hlasem víc než otec svaly a mrštností. Zpívala, co jí přišlo na mysl, hlavně šansony, které dávala k lepšímu její zhýralá matka v podobných kavárnách, a pak ještě Marseillaisu. Protože za francouzskou národní hymnu hodili lidé do jejího klobouku vždycky pár mincí navíc. Její příjmy by byly pro ni dostačující, kdyby jí ovšem otec všechno nesebral. A bil ji, když nebylo dost pro něho. V té době Édith poznala nejen brutalitu života na ulici, ale pochopila také, že musí zpívat. Protože melodie dokázaly mnohem víc než se postarat o materiální přežití – skýtaly jí bezpečí. Hudba jí poskytovala teplo, které jí dávalo zapomenout na to, že nezná něžné objetí matky a otce. A pak tu byl potlesk, uznání, které ji přivádělo už jako malou holčičku do extáze srovnatelné s opojením, které zažívala později, když se opila. Potlesk byl to nejnádhernější, co kdy zažila, její dokonalé štěstí. Proto nemohla jinak. Musela zpívat, aby zakusila lásku.

V patnácti svému otci utekla, nikdy ale kontakt s rodiči úplně nepřerušila. Společně s jiným dítětem ulice, svou přítelkyní Simone, se vydala na cestu do nového života. Édith zpívala na Place Pigalle a Simone vybírala peníze, jimiž kolemjdoucí ohodnotili její vystoupení. Netrvalo dlouho a dívky se uchýlily pod ochranu mladých mužů, kteří měli v tomto prostředí slovo. Tak začala přátelství, která přivedla Édith k rohovému stolu v tomto malém bistru a která už trvala zhruba tři nebo čtyři roky. Když se Édith a Simone jednou odvážily vydat do lepšího městského obvodu, měly okamžitě problémy s policií. Potkaly tam přívětivého pána středního věku. Byl to Louis Leplée, majitel kabaretu Gerny’s. Zpěv mladé ženy na něj silně zapůsobil. Naučil Édith formovat hlas, k tomu trochu dechové techniky, dal jí pořádně najíst a jí i Simone teplou postel, z níž ale občas prchaly do zdánlivé svobody ulice. V jejím soukromí se změnilo málo, přestože ji papa Leplée, jak ho Édith láskyplně nazývala, přivedl z ulice na jeviště, postaral se o první smlouvu na gramofonovou desku a zařídil jí dokonce vystoupení v rádiu. I umělecké jméno pro ni vymyslel: La Môme Piaf, Malý vrabčák, což byla narážka na její tělesnou výšku pouhých sto čtyřicet sedm centimetrů a nezávislou, drzou povahu.

Násilná smrt jejího mentora a podezření, které Édith dávalo do spojitosti s jeho zavražděním, ji donutily opustit na nějakou dobu Paříž. S přítelkyní Simone jako vždy v závěsu. To už Édith nepotřebovala zpívat na ulici. Díky Lepléeovi mohla předvést repertoár, který se hodil pro malá divadla. V Provence mezi Brestem a Nice, kde ji nikdo neznal, našla angažmá v nočních klubech druhé a třetí třídy. Gáže nebyly velké, nějak ale dokázala udržet sebe a Simone nad vodou a vždy bujaře proflámovat noci. Po několika měsících měly ale obě mladé ženy vandrování dost a vrátily se do Paříže. Náhodou Édith potkala při jednom z prvních večerů v baru na Montmartru Raymonda Assa. Znala ho zběžně přes Lepléeho. Bez velkých slov ji vzal pod svá křídla. Obstaral jí angažmá v malých kabaretech, ubytoval ji na Piccadillya staral se o ni každou volnou minutu. Snažil se naučit ji vyjadřovat se jako mladá dáma a náležitě o sebe pečovat. Kanýry a volány na jejích pestrých šatech jí sice ještě nedokázal vymluvit, každopádně ji ale dotáhl k dobrému kadeřníkovi a radil jí k větší péči o své tělo. To poslední především kvůli sobě, protože se stal jejím milencem. Édith ho měla ráda, dokonce víc než to, problémem byla jen skutečnost, že jako ženatý muž u ní nikdy nepřenocoval, a ona nenáviděla být v noci sama. Postarala se tedy o to, aby Simone zabrala druhou stranu dvoulůžka, což zase rozladilo Raymonda. Vzniklý nesoulad v jejich vztahu však nezměnil nic na Raymondově nadšení pro její pěvecký talent. Jako Pygmalion v řecké mytologii, o kterém slyšela Édith poprvé od něho, snažil se z ní Raymond podle svého mínění udělat dokonalou šansoniérku. Naučil ji poznat výrazově silný text a správně ho zdůraznit, vedl ji ke čtení knih a doporučoval jí významné spisovatele. Édith nechávala ta díla chladnou. Jednou musela přiznat, že skoro neumí číst a psát, protože nikdy nenavštěvovala školu a jen v kočovném cirkusu se tu a tam zúčastnila vyučování. Raymond se tedy snažil nahradit jí i ztracenou školní docházku. A to všechno vždy s upozorněním, že z ní udělá velkou osobnost. Její kariéře bezesporu prospíval, o nebe na zemi se ale nedokázal postarat ani on. Angažmá v ABC bylo pro někoho, jako byla ona, nemyslitelné.

Příkře setřásla jeho ruku. „Zbláznil ses? Já mám vystoupit v ABC? Děláš si ze mě legraci?“

„Domluvil jsem s ředitelem Mitty Goldinem, že vystoupíš jako předzpěvačka Gillese a Juliena. Nebylo snadné ho přesvědčit, celou noc jsem do něho hučel, než souhlasil. Máš třicet minut. Premiéra je šestadvacátého března.“

Édith poklesla brada. Ohromeně se na Raymonda dívala. Mohla se na něho zatím vždycky spolehnout. Nerozešel se s manželkou, byl ale její nejlepší přítel. Za to ho milovala. Chyběl mu sice humor, za což ho milovala trochu méně, ale když prohlásil, že bude zpívat v ABC, patrně nežertoval.

Skrze cáry mlhy způsobené alkoholovým opojením, které táhly jejím mozkem, pochopila, že stojí před velkým debutem. Bezděčně zalapala po dechu. Místo ale aby padla Raymondovi kolem krku, což bylo jejím prvním impulzem, zůstala jako přilepená sedět na židli a vykřikla přeskakujícím hlasem: „Šampaňské! Šampaňské pro všechny!“

Její přátelé ožili. Muži se navzájem strkali lokty do boků a šklebili se.

„Ne, žádné šampaňské!“ zařval Raymond. Luskl prsty, aby dal hostinskému znamení. „Kávu. Přineste kávu. Mademoiselle nepotřebuje šampaňské, nýbrž kávu. Nejlépe litr.“

„Kazíš zábavu,“ reptala Édith.

„Přesně tak,“ zamumlala Simone.

Ostatní přátelé začali hulákat. „Nemám ho přece jen vyhodit?“ zeptal se ten, který to měl už dřív v úmyslu.

„Když teď vypiju kávu, nebudu moct spát!“ protestovala Édith.

„Výborně,“ okomentoval to Raymond. „Taky nemáš spát, ale pracovat. Jakmile jen trochu vystřízlivíš, pojedeme k Marguerite Monnotové.“

Édith demonstrativně zívla a úmyslně otevřela ústa, aniž si před nimi přidržela ruku. „Proč mě chceš představit svý nový milence?“

Odpovědí jí byl všeobecný smích.

„Mýlíš se. To není.“ V Raymondových ledově modrých očích se zablýsklo. „Marguerite Monnotová je jedna z nejlepších muzikantek, jakou znám. Skladatelka. Pracujeme spolu. Složila hudbu k mému novému šansonu Mon légionnaire, který nahrála Marie Dubasová na gramofonovou desku.“

„Och!“ vydechla Édith. Marie Dubasová byla jejím vzorem. Byla víc než zpěvačka, Dubasová vyprávěla svými písněmi příběhy. Jako herečka, která nechává v divadelní hře ožít postavy. Přitom nikdy neztratila z očí malé lidi, ty lidi, kteří odjakživa patřili k Édithinu okolí. Édith si přála mít její úroveň a snažila se někdy napodobovat obdivovanou zpěvačku před zrcadlem, chyběl jí ale její komediální talent. Seděla jí víc dramatičnost. To, že chce komponistka Dubasové spolupracovat s ní, La Môme Piaf, bylo skoro stejně neuvěřitelné jako angažmá v ABC. Tajemník a textař Dubasové stál ale zrovna těsně za ní. Cítila jeho ruku, která ztěžka ležela na jejím rameni. Byl to její milenec a přítel…

Raymond s hlubokým přesvědčením pokračoval: „Potřebuješ pro ABC vlastní písně. Přesně řečeno smíš zazpívat pět nových šansonů. Na to musíš brát mimořádné hodiny zpěvu. V ABC bude záležet na síle tvého hlasu, nejsou tam mikrofony. Navíc potřebuješ novou garderobu a lepší chování. Na tvém vystupování na veřejnosti bude hodně záležet.“

Zdálo se, že seznam nezbytností, které před ní rozvinul jako středověký posel roli pergamenu, nemá konec. Zanedlouho vůbec nevnímala, co Raymond říká. Před svým vnitřním zrakem viděla probleskovat tři písmena – ABC – a umělecké jméno, které jí dal papa Leplée, vytvořené z rozsvícených žárovek, jimiž se oznamovaly hvězdy na světelné tabuli nad vchodem na bulváruPoissonnière. Viděla se na velkém jevišti, které tušila za dvoukřídlými vchodovými dveřmi, a slyšela se zpívat píseň Mon légionnaire. Jinak než Marie Dubasová, možná dokonce lépe… Takový nádherný sen!

Ale právě jen sen. Byla příliš opilá na to, aby mohla posoudit, jestli Raymond říká pravdu. Angažmá v ABC…? Pro mě? On blázní, projelo jí hlavou.

Přesto si poslušně vzala kávu, kterou jí hostinský přinesl. Určitě bude rozumné moct trochu jasněji přemýšlet. Pak možná pochopí, co Raymonda přivedlo v půl šesté ráno do tohoto baru. Jeho výstup jí připadal jako produkce kouzelníka v cirkusu. Raymond vyčaroval z klobouku bílého králíka, a když začal aplaus, nechal ho zmizet. Nikdo z jejích přátel ale netleskal. Možná zůstal králík tady a angažmá v ABC není iluze. A potlesk na konci jejího debutu v prestižním pařížském hudebním divadle bude. Otázkou bylo jen, jestli může být ta myšlenka víc než pouhou iluzí.

„Potřebuješ nové jméno,“ slyšela říct Raymonda, ani to ale skoro nevnímala. Zdálo se, že kofein nepůsobí jinak než spousta alkoholu. Nebo se příliš vína a koňaku nesnášelo s mokka. Édith nevěděla. Než se jí oči zavřely a hlava padla dopředu, zavrtal se Raymondův hlas jako šíp do jejího mozku: „Nikdo nechce slyšet zpívat v ABC malého vrabčáka.“

Věděla to od samého začátku!

PRVNÍ DÍL

1944

»Padam, padam«

Život je nádherný.

Jsou okamžiky, kdy by chtěl člověk zemřít.

Pak se ale stane něco nového

a člověk věří, že je v nebi.

Édith Piaf

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG 1937

PRVNÍ DÍL 1944