THE OTHER PEOPLE

Copyright © 2020 C. J. Tudor

Translation © Lenka Faltejsková, 2020

ISBN 978-80-242-6942-9

Pro mámu a tátu. Ty nejlepší.

„Peklo jsou ti druzí.“

– Jean-Paul Sartre

Spí. Bledá dívka v bílém pokoji. Obklopují ji přístroje. Mechaničtí strážci, poutají spící dívku k zemi živých, brání jí odplout s věčným temným odlivem.

Jejich pravidelné pípání a hlasité a namáhavé nádechy a výdechy jsou její jedinou ukolébavkou. Předtím milovala hudbu. Ráda zpívala. Ráda hrála. Hudbu nacházela ve všem – v ptácích, ve stromech, v moři.

V rohu pokoje stojí malé piano. Víko je zvednuté, klávesy však pokrývá tenká vrstva prachu. Na pianu spočívá slonovinová lastura. Její hedvábně růžové útroby připomínají jemné křivky ucha.

Přístroje pípají a vrčí.

Lastura se zachvěje.

Pokoj náhle prořízne pronikavé cé.

A někde docela jinde usne další dívka.

Kapitola 1

Pondělí, 11. dubna 2016

Dálnice M1 sever

Nejprve si všiml nálepek, které pokrývaly zadní sklo a nárazník automobilu:

Kdo je nadrženej, ať zatroubí.

Nejezdi za mnou, ztratil jsem se.

Jestli řídíš jako já, radši věř v Boha.

Klakson nefunguje – kdyby něco, ukážu prostředník.

Skutečný chlap miluje Ježíše.

Poměrně rozporuplné vzkazy. Ovšem jedna věc z toho vyplývala zcela jasně: řidič je kokot. Gabe by se klidně vsadil, že nosí trička s nápisy a v práci má obrázek opice s rukama nad hlavou a sloganem Nemusíš být šílenec, abys tu vydržel pracovat, ale pomáhá to.

Jak vůbec může tím zadním oknem něco vidět? Na druhou stranu, alespoň krátí dlouhou chvíli ostatním řidičům v dopravních zácpách. Jako například v té, ve které momentálně trčeli. Dlouhá šňůra aut v úseku M1, kde probíhaly práce na silnici. Tady s nimi začali snad už v minulém století a zjevně hodlali pokračovat až do dalšího tisíciletí.

Gabe si povzdechl a zabubnoval prsty o volant, jako by tím mohl dopravu nějak popohnat nebo přivolat časostroj. Už teď jel téměř pozdě. Skoro. Ještě ne úplně. Ještě stále tu byla možnost, že se domů dostane včas. Moc růžově to ovšem neviděl. Vlastně ho naděje opustila někde kolem sjezdu 19 spolu s řidiči, kteří byli tak důvtipní, že zarisko-vali, spolehli se na navigaci a vzali to objížďkou po okreskách.

Ještě víc ho dráždilo, že se mu zrovna dnes podařilo odejít včas. Počítal s tím, že se bez obtíží dostane do půl sedmé domů, stihne večeři a pak uloží Izzy. Slíbil Jenny – slíbil –, že přesně to udělá.

„Aspoň jednou týdně. Nic víc od tebe nechci. Jeden večer, kdy se společně najíme, ty přečteš své dceři pohádku před spaním a budeme předstírat, že jsme normální šťastná rodina.“

Zabolelo to. Což Jenny chtěla.

Pochopitelně mohl zdůraznit, že to on toho rána vypravil Izzy do školy, protože Jenny pospíchala na schůzku s klientem. On dceru utěšil a namazal jí bradu antiseptickou mastí, protože ji škrábl jejich temperamentní kocour z útulku (kterého domů přinesla Jenny ).

Ale neudělal to. Oba věděli, že tím ani zdaleka nevynahradil všechno, co promeškal, všechny ty chvíle, kdy s nimi nebyl. Jenny byla rozumná žena. Ovšem pokud šlo o rodinu, měla velmi striktní hranice. Jakmile jste je překročili, trvalo hodně dlouho, než vám dovolila vrátit se nazpátek.

Byl to jeden z důvodů, proč ji miloval: pro tu plamennou oddanost jejich dcerce. Gabeova matka byla oddaná spíš laciné vodce a otce nikdy nepoznal. Přísahal si, že bude jiný; že pro svou holčičku udělá všechno.

A přece teď trčí na dálnici a dorazí pozdě. Opět. Jenny mu to neodpustí. Tentokrát ne. Nechtěl si představovat, co to znamená.

Pokoušel se jí dovolat, ale hovor se přesměroval do hlasové schránky. Teď už mu baterie ukazovala jen jedno procento, což znamenalo, že se telefon každou chvíli vypne. Pochopitelně si zrovna dnes zapomněl nabíječku doma. A tak mu nezbývalo než sedět, bojovat s nutkáním sešlápnout plyn a prorazit zácpu před sebou, vztekle bubnovat do volantu a civět na toho pitomého krále samolepek.

Spousta těch nálepek už něco zažila. Vybledlé a zvrásněné. Ale starožitně vypadalo i samotné auto. Stará cortina nebo tak něco. V barvě, která byla tak oblíbená v sedmdesátých letech: snad by se dala popsat jako špinavě zlatá. Nahnilý banán. Západ slunce uprostřed smogu. Umírající slunce.

Z uvolněného výfuku se každou chvíli vznesly šedé výpary. Celý nárazník kvetl rzí. Znak výrobce vidět nebylo, pravděpodobně upadl spolu s polovinou poznávací značky. Zůstala jen písmena T a N a číslice 6 a 8. Gabe se zamračil. To se přece nesmí. Ta kraksna určitě nemá ani technickou, není pojištěná a neřídí ji kvalifikovaný řidič. Radši si od ní bude udržovat odstup.

Právě zvažoval, jestli nemá přejet do jiného pruhu, když se v zadním okně objevila dívčí tvář, dokonale zarámovaná odlepujícími se samolepkami. Vypadala tak pěti, šestiletá. Kulatý obličej, růžové tvářičky. Jemné blond vlásky stažené do dvou vysoko vyčesaných copánků.

Nejprve si pomyslel, že by měla být připoutaná v dětské autosedačce.

A pak ho napadlo: Izzy.

Dívala se na něj. Vykulila oči. Otevřela ústa, takže bylo vidět, že jí chybí přední zub. Vybavil si, jak ho zamotal do kapesníku a schovali ho pod polštář pro vílu Zubničku.

Dívka v autě zřetelně vyslovila: „Tati!“

A pak se napřáhla něčí ruka, popadla ji za ramínko a stáhla dolů. Už ji neviděl. Zmizela.

Zíral na prázdné sklo.

Izzy.

Nemožné.

Jeho dcera je doma se svou matkou. Nejspíš se dívá na Disney Channel a Jenny vaří večeři. Nemůže být vzadu v cizím autě, které míří kdovíkam, navíc nepřipoutaná v autosedačce.

Samolepky mu bránily ve výhledu na řidiče. Stěží zahlédl temeno jeho hlavy přes Kdo je nadrženej, ať zatroubí. Do háje s tím. Stejně zatroubil. Zablikal světly. Auto nepatrně zrychlilo. Před ním končil úsek prací na silnici a cedule s maximální povolenou rychlostí osmdesát kilometrů v hodině vystřídal celostátní rychlostní limit.

Izzy. Zrychlil. Měl nový range rover. Jezdil jako po másle. A přece mu ta rezavá kraksna vepředu ujížděla. Šlápl na plyn. Sledoval, jak ručička tachometru stoupá na sto deset, sto dvacet, sto čtyřicet. Začínal auto dohánět, to ale náhle přejelo do prostředního pruhu a předjelo několik dalších vozů. Gabe vyrazil za ním, vmáčkl se těsně před kamion. Z troubení klaksonu mu málem praskly ušní bubínky. Srdce se mu snažilo vydrat z prsou jako nějaký zatracený vetřelec.

Auto před ním se nebezpečně proplétalo mezi ostatními automobily. Gabe se ocitl vmáčknutý mezi Ford Focus a toyotu. Kruci. Podíval se do zrcátka, odbočil do pomalého pruhu a toyotu rychle předjel. Ve stejné chvíli se před něj z nejrychlejšího pruhu zařadil jeep a jen těsně ho minul. Dupl na brzdy. Řidič jeepu na něj zablikal a ukázal mu vztyčený prostředník.

„Ty si taky polib, ty honimíre!“

Rezavá rachotina už byla o několik vozů před ním, stále kličkovala a její zadní světla se vzdalovala. Nedokázal s ní držet tempo. Bylo to příliš nebezpečné.

Pokoušel se přesvědčit sám sebe, že se určitě spletl. Určitě. Nemohla to být Izzy. Zkrátka nemohla. Co by v tom autě proboha dělala? Je unavený, ve stresu. Je tma. Prostě tam jela holčička, která vypadala jako Izzy. Hodně jako Izzy. Holčička, která měla stejně blonďaté vlásky, stejné copánky a stejnou mezeru mezi předními zuby. Holčička, která na něj volala „Tati!“.

Před ním se vynořila cedule ohlašující za jeden kilometr odpočívadlo a čerpací stanici. Mohl by tam zajet, zavolat domů a ujistit se. Jenže už teď má zpoždění. Měl by jet dál. Na druhou stranu, těch pár minut to stejně nevytrhne. Kolem něj už ubíhal odbočovací pruh. Jet dál? Zastavit? Jet dál? Zastavit? Izzy. Na poslední chvíli strhl volant doleva a přejel přes plnou bílou čáru, čímž si vysloužil další troubení. Řítil se k odpočívadlu.

Obvykle na takových místech nestavěl, připadala mu skličující, plná otrávených lidí, kteří by nejradši byli někde jinde.

Promrhal několik vzácných minut pobíháním kolem různých občerstvení, hledal telefonní automat, který nakonec našel zastrčený až u záchodů. Jeden jediný. Nikdo už je nepoužívá. Promrhal několik vzácných minut, když štrachal drobné, než zjistil, že může použít kartu. Vytáhl tedy z peněženky debetní kartu, zasunul ji do přístroje a vymačkal domácí číslo.

Jenny to nikdy nebrala na první zazvonění. Věčně měla plno práce, věčně se věnovala Izzy. Kolikrát si povzdechla, že by si přála mít osm párů rukou. Měl bych být víc doma, pomyslel si. Pomáhat.

„Haló?“

Ženský hlas. Ale ne Jenny. Někdo cizí. Vytočil špatné číslo? Moc často na pevnou linku nevolal. Všechno dnes probíhalo přes mobily. Zkontroloval displej automatu. Správné číslo k nim domů.

„Haló?“ ozval se opět onen hlas. „To je pan Forman?“

„Ano. Tady Forman. A kdo jste kruci vy?“

„Detektiv inspektorka Maddocková.“

Policie. U něj doma. Zvedá telefon.

„Kde teď jste, pane Formane?“

„Na M1. Tedy u pumpy. Vracím se domů z práce.“

Plácal. Jako někdo, kdo se provinil. Jenže se provinil, ne? V mnoha směrech.

„Musíte hned domů, pane Formane.“

„Proč? Co se děje? Co se stalo? “

Dlouhá odmlka. Bobtnající dusivé ticho. Takové to ticho, pomyslel si, které přetéká nevyřčenými slovy. Slovy, která vám vzápětí totálně poserou život.

„Jde o vaši ženu… a dceru.“

Kapitola 2

Pondělí, 18. února 2019

Odpočívadlo Newton Green, M1, sjezd 15, 01.30

Hubený muž pil kávu bez mléka, se spoustou cukru. V podstatě nikdy si nic jiného nedal. Jednou nebo dvakrát si objednal toast a snědl sotva pár soust. Vypadá, pomyslela si Katie, jako někdo, kdo má ke smrti mnohem blíž, než by ve svém věku měl mít. Oblečení na něm viselo jako na strašákovi do zelí. Sešlost mu do tváře vyryla hluboké propasti pod očima a lícními kostmi. Sevřel šálek s kávou dlouhými tenkými prsty. Kosti se mu rýsovaly tak ostře, že se zdálo, jako by mohly každou chvíli tenoučkou kůži proříznout.

Kdyby Katie nevěděla, jak se věci mají, myslela by si, že má nějakou smrtelnou nemoc. Rakovinu. Na tu zemřela její babička a vypadala stejně. On však trpěl jinou nemocí. Nemocí srdce a duše. Ani nejlepší lékaři a léky na světě toho muže nemohli zachránit. Na jeho neduh nic nepomáhalo.

Když začal do bistra u čerpací stanice chodit, tehdy tak jednou nebo dvakrát do měsíce, rozdával letáčky. Katie si jeden vzala. Fotografie malé holčičky. VIDĚLI JSTE MĚ?

Katie ji pochopitelně viděla. Stejně jako všichni ostatní. Objevilo se to ve zprávách i v novinách. Ona a její matka.

Tenkrát měl ten hubený chlapík ještě naději. Svým způsobem. Takovou tu bláhovou naději, která člověka nadopuje jako droga. Ta jediná zbývá. Člověk z ní potahuje jako z dýmky crack, ačkoli si uvědomuje, že se z toho stala závislost. Říká se, že nenávist a hořkost vás zničí. Omyl. Je to naděje, co vás užírá zevnitř jako parazit. Nakonec z vás zůstane jen návnada před žraločí tlamou. Ale naděje vás nezabije. Tak laskavá není.

Toho hubeného muže naděje úplně strávila. Nic z něj nezbylo. Jen spousta ujetých kilometrů a věrnostních bodů za kávu.

Katie zvedla jeho prázdný šálek a utřela stůl.

„Nechcete donést ještě?“

„Obsluha u stolu?“

„Jen pro štamgasty.“

„Díky, ale už musím jít.“

„Dobře. Tak na shledanou.“

Znovu přikývl. „Jo.“

Tak nějak probíhal jejich rozhovor. Každý rozhovor. Nebyla si jistá, jestli ten muž vůbec vnímá, že kdykoli sem přijde, mluví se stejným člověkem. Nabyla dojmu, že většina lidí pro něj představuje jen šum na pozadí.

Katie slyšela, že tohle není jediné bistro, které ten podivný host navštěvuje, ani jediné odpočívadlo. Personál se střídal a sem tam se někdo zmínil. Stejně jako policisté, kteří sem často chodili. Podle všeho trávil ten muž každý den a noc jízdou po dálnici, tam a zpátky, zastavoval na různých odpočívadlech a hledal auto, které uneslo jeho holčičku. Jeho ztracenou dceru.

Katie doufala, že to není pravda. Doufala, že ten hubený muž jednou najde klid. Nejen kvůli němu. Něco na něm, jeho tiché zoufalství, jí drásalo nervy. A především doufala, že jednou do bistra přestane chodit a ona na něj nebude muset víckrát pomyslet.

Kapitola 3

Noční řízení. Gabe to nikdy neměl rád. Záře přibližujících se světlometů. Úseky neosvětlené dálnice, kde jako by se před ním silnice rozpouštěla do nekonečné nicoty. Jako by vjížděl do černé díry. Pokaždé si připadal dezorientovaný. Ve tmě všechno vypadalo jinak. Měnily se vzdálenosti, věci nabývaly jiných tvarů.

V posledních dnech (nocích) se však právě v takovém čase cítil nejlépe. Seděl schovaný za volantem a pouštěl si něco tichého a nevtíravého. Dnes v noci Laurie Andersonovou. Strange Angels. Tohle album poslouchal nejčastěji. Něco z té tajuplnosti, z té podivnosti s ním souznělo. Hudba jako stvořená pro cesty tam a zpátky po černém asfaltu.

Někdy si představoval, že se plaví po hluboké temné řece. Jindy prolétával prostorem do nekonečné černoty. Zvláštní, jaké myšlenky se vám honí hlavou nad ránem, v době, kdy by měl mozek dávno spát. Přestože však dovoloval myšlenkám toulat se, neustále upíral oči na vozovku, bdělý, ve střehu.

Gabe vlastně vůbec nespal. Ne pořádně. To byl jeden z důvodů, proč jezdil v autě. Když si potřeboval odpočinout, spíš protože cítil, že by měl , než že by si připadal unavený, zajel na jedno z odpočívadel, která už tak dobře znal.

Konec ukázky

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3