© Jaromír Jindra, 2020

ISBN 978-80-242-6664-0

PRVNÍ KAPITOLA

UKAZUJE, JAK SE I Z UČENÝCH MUŽŮ STÁVAJÍ VYHNANCI JEN PROTO, ŽE JEJICH SVĚDOMÍ JIM NEDOVOLUJE ZMĚNIT VÍRU, JAKOU ZASTÁVAJÍ

ONOHO ČTYŘIADVACÁTÉHO ZÁŘÍ Léta Páně tisícího pětistého devadesátého devátého jsem se probudil pln nepokoje a zvláštní tísně. Nevím, z čeho pramenily mé obavy; snad ze snu, který se propadl do neskutečnosti v okamžiku, kdy jsem otevřel oči, snad že mi Bůh seslal varování, kterému jsem neporozuměl.

První, co jsem spatřil, byla tvář mé ženy Barbory, obklopená svatozáří rozpuštěných vlasů. Byla klidná, uvolněná, s nepatrně pootevřenými rty, na nichž se usadil sotva znatelný úsměv, a v šeru ještě zcela neprobuzeného jitra se mi jevila nadpozemsky krásná. Třebaže jsem se vedle ní probouzel už déle než dva roky, při pohledu na ni jsem stále znovu a znovu děkoval Stvořiteli, že můj život spojil právě s ní a dal mi tak jistotu, již jsem od dětství tolik postrádal.

Nevzpomínal jsem na ně rád a už vůbec ne s nostalgií, s jakou se lidé upomínají na časy dávno odváté, neboť si z nich uchovali jen příjemné chvíle. Ty však v mém dětství snad ani nebyly. Otec často po některé z hlasitých hádek s matkou odcházel z domu bez slůvka rozloučení a čas mezi jeho příchody a odchody vyplňovaly výkřiky bolesti a přibývající modřiny na matčině těle. Když jednou odešel a my jsme po mnoha měsících dostali zprávu o jeho smrti na jednom z pozapomenutých, protože bezvýznamných bojišť Evropy, nebylo v naší rodině nikoho, komu by chyběl.

Bláhově jsem se domníval, že teď, když jsme tak nečekaně zůstali sami, bude konec všemu zlu, neboť dětem je souzeno žít ve světě snů. To, co nám příští dny a roky připravily, však bylo pokračováním nikde a nikdy nekončící krutosti. Matka, kvůli které jsem dříve se zaťatými drobnými pěstičkami v duchu sliboval svému otci hroznou pomstu za všechno, co od něho musela vytrpět, nám dokázala jeho nepřítomnost vynahradit tak, že jsme se raději domovu po celý den vyhýbali a navraceli se do něho potichoučku teprve za tmy s nadějí, že o našem příchodu nebude mít ani tušení. Zdálo by se, že my děti budeme držet pohromadě a společně čelit nepříznivé sudbě, ale nedokázaly jsme to. Snad v každém z nás bylo něco z nesnášenlivosti rodičů, jejichž osudovou prohrou bylo, že se potkali.

Kam život zavál mé dva starší bratry Jindřicha a Kryštofa, nevím. Vlastně to ani nechci vědět. Markéta, sestra o jedenáct let mladší, zůstala mým jediným pojítkem s minulostí, ale pokud vím, ani ona necítí potřebu ptát se po jejich osudu. Jen za nás za oba někdy položí kytičku polních květů a postojí nad travou zarostlými hroby, v nichž sní svůj věčný sen bratři Sebald, Jan Bedřich a Bernard, z nichž první dva ona sama nikdy ani nespatřila.

Až budu mít dceru, a Barbora mi ji jistě už brzy porodí, pojmenuji ji Markétka. Markéta? Ne, raději ne, víc než sestru by mi každé vyslovení toho jména připomínalo i matku. Přemítal jsem nad dívčími jmény, ale žádné se mi nezdálo dost vhodné pro mou prvorozenou. Na to, že bych snad měl syna, jsem ani nepomyslel. Hildegarda, Gertruda, Inge, Anna-Marie nebo snad…? A co kdybych… Vždyť tam doma, v Magstadtu, bylo mému srdci drahé jedno jméno, jež až dosud zůstalo mým pečlivě ukrytým a ve snech hýčkaným tajemstvím: Zuzana, Zuzka, Zuzanka, říkal jsem si a s každým novým opakováním před mýma očima zřetelněji vyvstávala štíhlounká dívenka slámově zlatých vlasů, studánkových očí a rudých rtíků neustále pootevřených k úsměvu.

Tak tedy Zuzana. Kdepak, nebudu jako můj otec, ale postarám se, aby její dětství, aby celý její život byl naplněn radostí a štěstím.

Pomalu, opatrně, abych ji předčasně nevzbudil, jsem se přiblížil ke své ženě, puzen neodolatelnou touhou zlehka ji pohladit po dlouhých rozpuštěných vlasech, a v té chvíli jsem si uvědomil ticho. To všudypřítomné ticho na mne prudce dolehlo svou naléhavostí a srdce mi pevně sevřel ledový pařát strachu ze smrti. Jsem astrolog a vím, že nejnebezpečnější je hodina Býka, čas mezi třetí a čtvrtou hodinou ranní, kdy se sváří noc s nadcházejícím ránem, čas, kdy lidé umírají ve spánku, aniž by jejich smrt měla jakoukoli vnější příčinu. Bože slitovný, snad ses nerozhodl vzít mi Barboru? Sklonil jsem se k jejím rtům a po chvíli, jež mi připadala nekonečná, jsem ucítil sotva znatelný závan dechu. Žije! Zaplavil mne neskonalý pocit úlevy. Trochu se zavrtěla, avšak oči neotevřela. Věděl jsem, že touží ještě alespoň chviličku zůstat v zajetí snu.

Z věže nedalekého chrámu svatého Jiljí v Gratzu zazněl zvon, zvoucí na ranní bohoslužbu. Opatrně jsem vstal a tiše, abych nevzbudil Barboru nebo malou Reginu, jsem se začal oblékat. Je čas, abych přichystal snídani, je to to nejmenší, čím mohu ženě usnadnit její těžký den. Ještě jsem nestačil nazout střevíce, když jsem zaslechl, jak ulicí zazněly těžké kroky ozbrojenců a vzápětí následovaly duté rány na dveře. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, že dopadají na vrata našeho domu. Barbora se vyděšeně posadila na lůžku a vykřikla, s rukou na ústech: „Co se stalo?!“

„Zůstaň ležet,“ odpověděl jsem jí a snažil se, aby můj hlas zněl klidně. „Podívám se.“ Seběhl jsem do mázhauzu a rázně otevřel domovní dveře.

Venku před vchodem stáli dva muži v polovičním kyrysu, u boku se každému pohupoval krátký meč, a sotva jsem stanul ve dveřích, jeden z nich ke mně okamžitě pokročil.

„To musíte lidi budit tak časně?“ ohradil jsem se dříve, než stačil promluvit, ale ten muž jako by má slova ani neslyšel.

„Johanne Keplere, Jeho Milost arcivévoda Ferdinand včerejšího večera vydal dekret, kterým se všem učitelům evangelického gymnázia nařizuje pod ztrátou hrdla do osmi dnů opustit Štýrsko.“ Jeho slova zazněla stejně břitce jako švihnutí popravčího meče. „Týká se to každého z vás, bez výjimky,“ dodal, když viděl úžas na mé tváři.

Tak už je to tady, napadlo mne. Mezi mými souvěrci se už delší dobu tiše a s velikými obavami hovořilo o tom, že po nástupu arcivévody Ferdinanda můžeme očekávat těžké časy pro reformovanou církev, a někteří dokonce varovali před opakováním pařížské bartolomějské noci. A tak nejeden z mých přátel už opustil Gratz v obavách o život svůj i svých blízkých.

„Co bude s rodinou? Nemohu přece vláčet ženu před slehnutím a malé dítě někam do nejistoty,“ vyslovil jsem nahlas svou první myšlenku.

Ozbrojený muž pokrčil rameny. Jeho se to přece netýká, on není protestant, neznaboh, před kterým se řádný křesťan musí chránit jako před morem. Obrátil se ke svému druhovi a rukou mu pokynul k odchodu; čas kvapí a kdo ví, na kolik domů ještě musí zabušit.

Neměl jsem tolik lpět na svém místě učitele matematiky a odejít z města, opustit tuhle zemi ještě dříve, než ze mě Ferdinand Štýrský z rodu Habsburků udělá běžence. Měl jsem dost času na to, abych se zachoval stejně, jako mnozí jiní protestanti a v klidu vypravil rodinu do bezpečí. Udělal jsem chybu a právě nastal čas, kdy za ni budu muset zaplatit.

Ne, neudělal jsem chybu. Bylo by zbabělé odejít od rozdělané práce z neodůvodněného strachu a opustit přátele ve chvílích protivenství. Jak by pohlíželi na můj útěk? Jsem přece jedním z nich a jsem povinován své cti sdílet s nimi jejich osud. Naše luteránská škola byla arcivévodovi Ferdinandovi trnem v oku hned, jak nastoupil vládu po předčasném skonu svého otce a vyhoštění protestantských učitelů vlastně znamená totéž, co její zrušení.

Usedl jsem vedle Barbory na okraj postele.

„Tak už je to tady,“ řekl jsem. „Musíme pryč ze Štýrska.“

„Musíme?“ zeptala se tiše.

Přikývl jsem a v okamžení jsem jí vypověděl nejen všechno, co jsem věděl, ale i to co jsem se pouze domýšlel o důvodech vypovězení nás nekatolíků. Zatímco mi pozorně naslouchala, jednou rukou si neustále shrnovala nepoddajnou kadeř, padající jí do čela. Na okamžik nás oba obklopilo ticho, rušené klidným oddechováním malé Reginy, dcery, kterou mi zanechal první Barbořin muž, nebožtík Lorentz.

„Zůstanu tady,“ rozhodla se Barbora.

Překvapeně jsem jí pohlédl do tváře. K tomu, že se z nás rázem stali vyhnanci, nebylo co dodat. Nechápal jsem, proč se chce stavět proti arcivévodově vůli.

„To přece nejde…“

„Johanne,“ přerušila mou námitku, „ty snad nic nechápeš! Ferdinandův příkaz se týká jenom tebe, na mne a na Reginu se nevztahuje. Nebo snad mám tohle všechno jen tak opustit? Vzdát se svého vlastního života? Ano, i to, co tady všude vidíš, je náš život – můj a tvůj,“ a Barbora doprovodila svá slova jednoznačným všeobjímajícím gestem, jež neposkytovalo možnost jiného výkladu, než že si svůj majetek nenechá nikým vzít. V tom podivném čase se proměnila. Už to nebyla mírná, laskavá, odpouštějící a láskyplná žena, jakou jsem před několika lety poznal, ale vzala na sebe podobu každé matky, která je rozhodnutá i za cenu sebeobětování chránit své děti a ubránit pro ně střechu nad hlavou.

„Arcivévoda Ferdinand rozhodl…“ Vůbec mne nenechala domluvit, protože už předem věděla, co nejspíš chci říct: že nám nezbývá žádná možnost jak se postavit jeho příkazu.

„Nemá právo brát nám náš majetek!“ trvala Barbora na svém. „Jedná hůř než kdejaký loupežník, číhající někde v lese, aby obral náhodného pocestného. Řekni, kolik lidí najednou okradl arcivévoda svým verdiktem? Na každého loupežníka čeká dříve nebo později šibenice – a za tuhle loupež se jí dočká i on!“

„Co to říkáš?“ zhrozil jsem se slov, která se tak překotně hrnula z Barbořiných úst, a spěšně jsem se pohledem přesvědčil, zda jsou dveře i okenice dobře zavřené. „Dost možná, že neměl právo učinit to, k čemu se rozhodl, ale nedonutíš ho, aby vzal své slovo zpět. Jeho slovo je zákon. Nezbývá než uposlechnout. A času není nazbyt. Pochop přece, že nás čeká spousta práce, abychom se co nejdříve vydali na cestu, na štýrské hranice je daleko. Musíme…“

„Musíme?“ nenechala mne domluvit. „Ty musíš. Jsem katolička, mě se arcivévodův příkaz netýká.“ Ještě dříve, než jsem stačil něco namítnout, dodala: „Už jsem to přece řekla: my s Reginou zůstaneme tady.“

„Jsi moje žena, Barboro, a jak stojí v Písmu, povinností ženy je následovat muže na všech jeho cestách.“

Od chvíle kdy jsme se poznali, mi říkala, že jí nevadí má víra odlišná od její. Je pouze jeden Bůh a bylo to jeho přání, abychom byli spolu, když svedl nás dva dohromady, dodávala. Je to svědectví, že on nás nedělí na katolíky a protestanty, všichni jsme pro něho především křesťané. Jenže co je to platné, když naše panstvo to vidí jinak? Snad mne teď Barbora neopustí?

Musela vidět moje rozpaky i obavy; nejspíš se z výrazu mé tváře dalo číst stejně ne-li ještě lépe než z knihy.

„Nezapomněla jsem na slib, který jsem ti, Johanne, dala u oltáře,“ pohlédla na mne vážnýma očima a svýma něžnýma rukama lehce vzala mou hlavu do dlaní. „Odpusť, ale proto jsem si tě nebrala, abych kvůli tvé víře musela opustit domov a nechat v Gratzu všechno, co jsem zdědila po nebožtíku prvním muži. Nerada to připomínám, ale Lorentz byl jiný než ty. Pro tebe jsou na prvním místě zásady, velké pravdy, jež zastáváš. On by ale nikdy neudělal něco, co by nebylo dobré pro mne a pro Reginu. Dobře vím, jak často musel konat v rozporu se svými zásadami – ano i on je měl, Johanne – jen proto, aby neohrozil náš klid. Byl to příkladný muž,“ na okamžik se odmlčela a pak, zatímco jí ruce klesly do klína, pomalu dodala s důrazem na každém slově: „Kdyby mi ho Bůh nevzal, nikdy, a to ti opakuji, nikdy bych se nedočkala něčeho takového jako teď tady s tebou!“

„Barboro!“ žasl jsem. To, co právě pronesla, jsem pocítil jako výčitku, obvinění nebo dokonce jako sebelítost nad špatným rozhodnutím.

„Ještě před svatbou jsem tě prosila, abys konvertoval ke katolické víře. Ne pro sebe, ne proto, že bych pochybovala o Boží lásce a spravedlnosti, ale tušila jsem, že tvoje víra nás může přivést do neštěstí. Ne Bůh, ale lidé rozdělují svět… Ani nevíš, jak teď lituji, že jsem na tom důsledně netrvala. Láska k tobě mne uchlácholila, jen pro ni jsem skoro zapomněla, že jsi jinověrec, a ohrozila jsem tak svoje dítě. Regina nesmí trpět ani za tvou nezodpovědnost, ani za mou slepou lásku k tobě, Johanne. Snad by se ještě dalo něco dělat, třeba bys mohl…“

Co jsem to jenom spatřil v jejích očích? Zoufalou naději milující ženy, nebo strach z odmítnutí?

„Konvertovat?“ dopověděl jsem pomalu a to slovo na okamžik zůstalo mezi námi.

„Johanne, proboha tě prosím, zavrhni to luteránské kacířství! Jako katolík budeš moci zůstat.“ Poprvé, co jsme spolu, vyslovila ta hrozná slova odsuzující mou víru – luteránské kacířství.

„Mám snad zradit své přesvědčení, své přátele?“ téměř jsem ta slova vykřikl, ale ona mezitím odhodila přikrývku, vstala z postele a postavila se přede mne. Položila mi ruce na ramena a prudce mnou zatřásla.

„Johanne, prober se konečně! Zachraň se. Zachraň taky nás. Tady a teď chci od tebe slyšet jenom jedno – že se ještě dnes staneš katolíkem.“

Když svou žádost podobající se až příliš ultimátu vyslovila nahlas, nebyl jsem na něco takového připraven.

„A když to neudělám?!“ zeptal jsem se celkem zbytečně, protože jsem předem tušil, jaká bude Barbořina odpověď.

„Už jsem řekla. Když to neuděláš, odejdeš z Gratzu jen ty sám. Beze mne a Reginy.“

Bůh mne zkouší. Ale proč? Musí už teď vědět, jak se zachovám.

„Víš dobře, že nemohu.“

„Johanne,“ její hlas zazněl vemlouvavě, „to ti nezáleží na mně, na Regině ani na tom maličkém, které chovám pod srdcem? To nám všem chceš zničit život? Pochop už konečně, že nemá smysl trvat na nějakém svém přesvědčení; přináší to jenom útrapy. Jen se podívej kolem sebe. Všichni, kdo něco znamenají nebo chtějí v životě něčeho dosáhnout, jsou katolíky. Nestůj tedy proti proudu a chceš-li, zůstaň si protestantem ve svém nitru, ale navenek, alespoň navenek se přimkni k většině. Dva roky, pouhé dva roky jsme byli spolu šťastni. A já si tolik přála, aby to bylo na celý život! Přitom by, Johanne, stačilo tak málo. Proboha tě prosím, udělej, oč tě žádám.“

Objímal jsem svou ženu a cítil, jak se její vzdutý život zachvívá pláčem. Cítil jsem, jak ve mně stoupá ohromný příval něhy nebo snad soucitu, nevím, avšak ještě jsem se pokusil o odpor:

„Přej si cokoliv jiného, jenom tohle na mně nežádej,“ ale už vzápětí jsem chvatně šeptal do jejích vlasů: „Půjdu, ano, hned teď půjdu k arcivévodovi, poprosím ho o výjimku, o odklad, o cokoli,“ a současně jsem věděl, že lžu nejen jí, ale především sám sobě. On přece rozhodl a nikdy nepřipustí byť jednu jedinou výjimku.

Několikrát ještě vzlykla a pronesla tiše: „Myslíš, že bys mohl zůstat?“

„Zkusím to,“ odpověděl jsem.

Pokusil jsem se o úsměv na rozloučenou, ještě mezi dveřmi světnice jsem na okamžik zadoufal, že mne Barbora zavolá zpět, avšak nezbylo mi nic jiného, než abych vyšel z domu.

V ulicích už bylo plno lidí. Tvořili hloučky, ze všech stran se ozývaly rozčilené hlasy. Občas jsem zaslechl útržky hovorů svědčících o tom, že zpráva o arcivévodově rozhodnutí se mezitím stačila rychle roznést po městě, ale nevěnoval jsem jim pozornost stejně jako udiveným pohledům měšťanů, do kterých jsem cestou vrazil. Všichni mne znali a jen nemnozí litovali. Tak už to ve světě, co světem je, chodí. Neštěstí druhého v nás často nevzbuzuje soucit, ale škodolibou radost, neboť nám samotným se vyhnulo… Nepřipouštíme si, že Štěstěna se může obrátit a pak budeme my sami – nejspíš také marně – hledat útěchu a pomoc. Jak zvláštní jednání křesťana, jež je v protikladu ke Spasitelově všeobjímající oběti! Měl jsem se snad zastavit a vykřičet jim do tváří, že po učitelích se mohou dočkat vypovězení i ostatní evangelíci a židé? Možná, ale nevěřili by mi.

Spěchal jsem ke hradu Schlossbergu na strmém kopci nad městem, kde – jak jsem doufal – se můj nepříznivý osud opět zvrátí. Docela zbytečně jsem spěchal, mohl jsem jít pomalu, jen co noha nohu mine; takhle jsem čekal na přijetí snad celou věčnost. Slunce už dávno stálo za zenitem, když jsem byl konečně uveden k arcivévodovi.

***

FERDINAND ŠTÝRSKÝ BYL menší zavalité postavy a protáhlé tváře s podlouhlým masitým nosem, poněkud vystupující bradou, přizdobenou módní kozí bradkou. Zatímco oči působily tvrdě, ústa jako by se stále usmívala. Bylo to zdání, jemuž bych možná podlehl, kdybych arcivévodovu povahu neznal nejen podle jeho skutků, ale také z horoskopu, který jsem pro něho sestavoval ještě za života jeho otce.

Podle dvorské etikety jsem se s hlubokou úklonou zastavil krok ode dveří a čekal, až mi dá pokyn, abych přistoupil blíže a přednesl svou žádost. Přivřenýma očima jsem sledoval každé hnutí v jeho tváři. Také on mne zkoumal a otálením dával najevo svou nadřazenou moc. Když si myslel, že se mu dostatečně dlouho ukláním, pronesl polohlasem jakoby sám k sobě: „Matematik Johann Kepler,“ a pohodlněji se usadil v lenošce za velikým intarzovaným stolem. Mezi námi stál nejen tenhle obrovský kus nábytku, ale také propast myšlenek. „Přišel jsi prosit?“

Bezděčně jsem přikývl. Dlouhé čekání a způsob, jakým mne přijal, odvály všechny věty, jež jsem si pro tuto chvíli připravil. Zaplavil mne pocit marnosti. Proč jsem sem vůbec vážil cestu? Co jsem si od tohoto setkání sliboval?

„Rozumím ti,“ pronesl zase tím svým tichým hlasem. „Chtěl bys výjimku pro svou osobu, že?“

„Mám ženu a dítě, nemohu je uvrhnout na nejisté cesty vyhnanců,“ zadoufal jsem, že ho to obměkčí.

„Je mi jich líto,“ pronesl poněkud ironicky. „Jejich osud však máš ve svých rukou ty, ne já.“

Chtělo se mi vykřiknout, že já na rozdíl od něho nikoho nevyháním, ale raději jsem ta slova zase zapomněl. Roli prosebníka sluší pokora.

„Jsem učitel a mým posláním je předávat znalosti matematiky a umění rétoriky vědychtivým chlapcům. Matematika je věda přísně logická, nepřipouštějící abstrakci a vymykající se samoúčelným požadavkům jakékoliv doby,“ vzpomněl jsem si na část své předem připravené řeči, ale vzápětí mne přerušil:

„Chtěl jsi říci, že matematice je jedno, zda ten, kdo se jí věnuje, je katolík, nebo protestant, že? Přede mnou nemusíš pracně hledat slova, zahalující pravý smysl myšlenky. Klidně nazývej věci jejich pravými jmény. Bude se nám snáze hovořit, a kdo ví, třeba najdeme i řešení tvé velice choulostivé situace.“

„Na rozdíly ve víře jsem nepomyslel,“ odpověděl jsem a po chvíli jsem ještě dodal: „Když mluvím o matematice, mé myšlenky se jinde netoulají.“

Třebaže jsem pozorně hleděl na arcivévodu, nedokázal jsem určit, jakým směrem se ubírají jeho myšlenky. Mátl mne ten zdánlivý úsměv, neustále se rozprostírající na jeho tváři. Opětovně mne zaplavil pocit marnosti a touha odejít z Ferdinandovy blízkosti.

„Jak si vedou katoličtí žáci?“ zeptal se přímo.

„Katoličtí žáci? Ti naši školu nenavštěvují,“ odpověděl jsem po pravdě. „Vyhýbají se jí, přestože tady přednášejí nejlepší učitelé, jaké ve své zemi máš, pane.“

„Divíš se tomu?“ zvýšil hlas a jeho pohled se náhle zakalil a ztvrdl.

„Nevím, proč je tomu tak,“ pokusil jsem se o vytáčku i za cenu, že mne bude považovat za člověka neznalého života.

„Však ty rozumíš, moc dobře mi rozumíš… Mistře Keplere, snad si nemyslíš, že bych mohl třeba jen na chvíli uvěřit, že jsi nepochopil, jak zhoubný vliv na prosté dětské duše může mít studium ve škole vedené samými protestanty?! Jen pověz, jak začíná každé vyučování?“

„Samozřejmě modlitbou ke Spasiteli.“

„Tak, modlitbou ke Spasiteli,“ opakoval zamyšleně. „To je dobře. Jistě je to některá z těch, jež doporučil Svatý otec?“

Mlčel jsem. Co říci na otázku, jejíž odpověď byla na první pohled zřejmá?

„Takže není!“ arcivévoda zvýšil hlas. „Ano, i tady hledej důvod toho, proč jsem tu vaši protestantskou školu, to hnízdo kacířských bludů, nechal uzavřít. Kdybych ji dál toleroval a pokud bych tím dovolil, aby do ní začali docházet také katoličtí žáci, protože mou toleranci by si jejich otcové mohli vykládat jako tichý souhlas a doporučení, pak by museli naslouchat vašemu rouhání. A nezůstalo by jen u toho; sami by ho ještě museli nahlas opakovat! Kdo ví, kam až může dosáhnout nestoudnost učitelů, kteří se jistě nerozpakují polemizovat ve svých hodinách s oficiálním církevním učením. Ale vraťme se k tvojí osobě, Johanne Keplere. – Tak ty bys rád zůstal v Gratzu, že?“ Zaznělo to z jeho úst téměř laskavě, tak přívětivě, až jsem na okamžik uvěřil, že on, arcivévoda Ferdinand Štýrský, může učinit zázrak.

„Nevím, kam bych šel. Tady jsem doma.“

„Doma jsi v Magstadtu ve Württembersku, pokud vím. Není nic snazšího než se tam zase vrátit. Budeš mezi svými – dokonce i ve víře.“

Překvapilo mne, jak dobře je informován; jistě si o každém z nás už dávno nechal zjistit vše, co jen bylo možné.

„Domov nemusí být pouze tam, kde se člověk narodil,“ řekl jsem. „Někdy se dokonce stává, že na něj rád zapomene. O to více si pak váží domova nového. Jako já toho v Gratzu.“

Snad se mu poslední věta zalíbila, neboť povzbudivě řekl: „Nuže, pak v něm zůstaň.“

Vzhlédl jsem k arcivévodovi; jen nepatrnou chvíli mi však ponechal naději, aby mne vzápětí uvedl do reality: „Stačí, když konvertuješ, když se staneš katolíkem. Přece sám víš, že pokud to uděláš, nebudeš první, kdo se tak rozhodl.“

„To nemohu učinit!“

„Snad nemáš strach?“ zaznělo z jeho úst falešným tónem neskrývaného posměšku. „Neboj se, není to nic obtížného, stačí, když vykonáš příslušný obřad v kostele k tomu určeném. A jestliže ti záleží na tom, aby se o tvém kroku tví souvěrci nic nedozvěděli, dá se to zařídit docela tajně… Vyhneš se tak mnoha nepříjemnostem a sám brzy poznáš, že jsi udělal dobře, když ses zařídil podle mé rady.“

„Ne, to nemohu učinit!“ opakoval jsem.

Asi nepočítal s opakovaným odmítnutím. Rychle zamrkal svými téměř bezbarvými řasami a já měl v té chvíli pocit, že mu dlužím vysvětlení.

„Víra se nedá vysvléci spolu se zašpiněným šatem. Zůstává v nás, skryta v našem srdci. Stokrát, tisíckrát se člověk může navenek zaklínat tím, že se změnil, tvrdit, že zavrhl víru, kterou kdosi označil za nepravou, ale tehdy bude stokrát, tisíckrát lhát sobě i druhým. To, v co jsme kdy věřili, ulpívá v každém z nás už navěky, ať si to přiznáváme nebo ne. Nedokázal bych se přetvařovat.“

„Přetvařovat?“ Asi mi nerozuměl.

„Co jiného než přetvářka by bylo, kdybych konvertoval? Neučinil bych tak z přesvědčení, ale ze strachu. Navenek katolík, uvnitř bych ale stále zůstával utrakvistou. Ztratil bych úctu sám před sebou. Jak bych si mohl myslet, že si ji získám u druhých?“

Hlasitě se rozesmál: „Tak tobě jde o sebeúctu! Věru, vzácné to zboží! Tak vzácné, že pro něj nenajdeš kupce. O cosi tak pomíjivého a bezcenného nikde nestojí! Pro něco takového chceš obětovat své postavení a možná i život? Probuď se ze snu, Mistře, život je o něčem docela jiném.“

„Možná že je o něčem jiném, nevím. Jsem matematik. A taky hvězdář, třebaže pro své slabé oči hledím na noční oblohu velice málo. I tak ale vím, že hvězdy jsou na svých místech od nepaměti. Nekupčí s nimi mezi sebou jen proto, že některé z míst by se mohlo zdát v daném okamžiku lepší než to, které zaujímají. V té jejich stálosti je jistota také pro nás. Odpusť, pane, ale už jsem řekl: Nemohu zradit svou víru, Boha ani své přátele.“

„Když nemůžeš, tak nemůžeš. Pak pro tebe ani já nemohu nic udělat. Výjimky neexistují.“

Pohyb rukou, kterým uzavřel rozhovor, znamenal konec mých nadějí. Teprve v té chvíli jsem pochopil svou novou situaci: Už nejsem učitelem na gymnáziu v Gratzu. Jsem Johannes Kepler, vyhnanec.

Ještě dříve, než jsem stanul ve dveřích, zdvihl jsem hlavu, narovnal se v ramenou a hrdě přijal svůj osud. Když jsem vešel do svého domu, vykročil mi od stolu v ústrety Wolfgang Hahn, učitel latiny, a podával mi ruku k přátelskému stisku.

„Tak jak?“ zeptal se, sotva jsme se objali. „Říkala Barbora, že jsi u arcivévody.“

Rezignovaný pohyb rukou byl výmluvnější než slova. Usedli jsme spolu ke stolu, zatímco Barbora už přinášela hrnky horkého lipového čaje. Regina se mi usadila na klíně a upřela na mne své velké, jako chrpy modré oči.

„Předpokládal jsem, že je to zbytečná cesta,“ řekl Wolfgang. „Přesto pověz – jak jen jsi mohl… Takhle se před Ferdinandem ponižovat?“

Přítel Hahn tedy nesouhlasil a už předem odsoudil, co jsem udělal z lásky a ze zodpovědnosti k rodině. Kdybych byl svobodný tak jako on, možná bych se na svět díval jeho očima, kdo ví? Teď jsem v situaci, kdy se musím pokusit vysvětlit mu zdánlivě nevysvětlitelné. Dokáže to ale vůbec pochopit?

„Nebylo to pro mne lehké, věř. Pro sebe samotného bych to neučinil. Znáš mne, a tedy víš, že bych bez reptání přijal svůj kříž a odešel, ale mám rodinu. Barbora má pravdu, když říká, že nemám právo uvrhnout ji do nejistoty vyhnanství, aniž bych se nepokusil něco udělat pro zmírnění nepříznivého osudu, který má sdílet spolu se mnou. Ne, Wolfgangu, nelituji ničeho, co jsem udělal pro svou ženu a dceru, co jsem učinil i pro to maličké, které se má teprve narodit.“

„Snad ti rozumím, ale uvaž, Johanne, pokořil ses před katolíkem, před nepřítelem!“

„Kdepak, ničemu nerozumíš a dej Bůh, abys nikdy nebyl postaven před podobnou volbu. Ty pořád ještě můžeš mluvit o zásadách. Ty se jimi dokonce můžeš ve svém životě řídit, protože nemáš zodpovědnost k nikomu jinému než k sobě samému. Ale mnoho věcí vidíš jinak, když jednáš za vlastní rodinu, za nejdražší bytosti, které na světě máš. Tehdy jdou stranou všechny ušlechtilé zásady, zapomeneš třeba i na svou lidskou důstojnost a pokoříš se.“

Ucítil jsem na rameni Barbořinu ruku a já ten dotek chápal jako omluvu za ranní nedorozumění. Pootočil jsem se ke své ženě a volnou rukou ji k sobě lehce přivinul. Wolfgang na mne hleděl přes stůl a svůj hrnek, z něhož pomalu upíjel horký čaj.

„Řekni, co ti za to arcivévoda slíbil? Přece ses před ním pokořil,“ sledoval Wolfgang neustále svou utkvělou představu a snad vůbec nevnímal, co jsem řekl. „Nabídl ti snad, že tady můžeš zůstat – a třeba i to, že budeš dál učit?“

„Ano, za jistých podmínek bych mohl zůstat.“

„Zůstat? Tak přece!“

„Nezeptáš se, jaká je ta arcivévodova podmínka?“

„Tedy jaká? Mluv!“

„Stejná, jakou mají i ostatní místní luteráni. Kdybych konvertoval, změnil víru, nemusel bych opustit Gratz.“

Asi byl poněkud zklamán, snad čekal, že mi Ferdinand dal nějaký lákavý slib, přesto se spěšně otázal: „Přijal jsi?!“

Zavrtěl jsem hlavou ještě dříve, než jsem odpověděl: „Přestože jsem si uvědomoval všechno, co jsem ti před chvílí řekl, odmítl jsem. Nesnížil jsem se tak, abych si musel sám sebe přestat vážit.“

Sotva jsem tohle řekl, ucítil jsem, jak se Barbořina ruka na mém rameni zachvěla. Hahn rozšířil údivem oči a okamžik se mi zdálo, jako by mu zrudly tváře vzrušením.

„Odpusť, soudil jsem tě příliš tvrdě, aniž bych znal souvislosti. Teď vím, že z nás všech podrobil Bůh právě tebe nejtěžší zkoušce,“ začal se omlouvat. „Neměl jsem právo…“

Učinil jsem rukou odmítavé gesto. „Není proč se omlouvat. Nastal čas zkoušek a pochyb. Máš tedy právo zapochybovat o mně, stejně jako o každém druhém. Raději pověz, proč jsi k nám vlastně zavítal. Abys zvěděl o výsledku mé cesty k arcivévodovi, to jistě nebylo, vždyť jsi o ní nevěděl.“

„Pravda, proč jsem vlastně za tebou přišel,“ třel si Wolfgang čelo v náhlých rozpacích. „Zatímco jsi byl u arcivévody Ferdinanda, my ostatní jsme se setkali ve škole, abychom se domluvili na odchodu do exilu. Nu, nebylo to smutné rozvažování, až příliš často se hovořilo o všem jiném než o tom, kvůli čemu jsme se sešli, takže jsme zatím jednotní jen v tom, že se na cestu vydáme společně zítra o šesté hodině ranní. Po večerní modlitbě se ještě chceme domluvit na tom, kam se vlastně vydáme. Myslíme si, že bys s Barborou a Reginou měl jít s námi, na větší houf si snad lapkové netroufnou.“

„Je to rozumné, stejně jako to, že jste vybrali čas, kdy ještě není celé město na nohou. Není třeba dělat katolíkům radost.“

„Johann odchází sám,“ vmísila se do rozmluvy Barbora. Její rozhodnutí se tedy nezměnilo. Jak jsem byl pošetilý! Doufal jsem, že půjde se mnou, je přece moje žena. Opatrně jsem spustil Reginu na zem a pak už jsme si s Barborou stáli tváří v tvář a já se snažil číst v jejích očích.

„Ano, Johanne, bude to tak lepší,“ řekla rozhodně.

„Proč?“

Konec ukázky

Table of Contents

PRVNÍ KAPITOLA