Varování

Kathryn Croftová

Přeložila Jana Kordíková

Kathryn Croftová: Varování

Copyright © Kathryn Croft, 2018

Translation © Jana Kordíková, 2020

ISBN 978-80-249-4284-1

Pro naši krásnou Amelii

Úvod

Nevím, kdo jsem. Ne, to vlastně není pravda.

Lidé by mě nejspíš litovali, kdyby o tom věděli, ale je to v pohodě – znamená to totiž, že můžu být, kýmkoli se mi zachce. Můžu každého přesvědčit, aby uvěřil, čemukoli se mi zachce. Co na tom je smutného?

Není snad taková doba? Každý žije přes sociální sítě a vytváří si svůj falešný svět, kde je všechno dokonalé. To, co dělám já, se v ničem neliší.

Ledabyle procházím Tinder, když vtom uvidím jeho tvář: rozzářené, modrošedé oči, lehce sklopené v plachém přitažlivém pohledu; tmavé vlasy mu spadají do čela. Něco se ve mně zachvěje a jeho fotka mě úplně uchvátí, tohle se mi ještě nikdy nestalo, na téhle aplikaci ani nikde jinde.

Až příliš dlouho na něj zírám a vnímám každičký detail, úplně ignoruju volání, že mám jít dolů do přízemí.

„Hned jsem tam,“ křiknu. „Ještě moment.“ Chci se ještě chvilku dívat na člověka, který mi změní život.

Přejedu po obrazovce doprava, že mám zájem.

Aplikace nás propojí.

V břiše pocítím narůstající vzrušení, jak si představím první slova, která si řekneme. Pak už moje fantazie vytváří daleko odvážnější obrazy.

Jedna

Zoe

Měla bych na to být dávno zvyklá, na to tíživé ticho, kterého je náš dům plný i ve chvíli, kdy jsme všichni doma. Už jsou to tři roky, ale stejně si pouštím televizi nebo nějakou hudbu jako kulisu a často mluvím moc nahlas, jen abych si připomněla, že jsem pořád tady, že nejsem duch, co se vznáší lapený v jakémsi stavu omráčení kvůli tomu, že jsem přišla o dítě.

Na to vás nic nepřipraví.

Zavřu oči a vidím Ethana. Je těžké si vybavit, kolik přesně let je mu v té vzpomínce, kterou si přehrávám v mysli – zřejmě deset – ale pamatuju si ji naprosto jasně. Dívám se na ně v zahradě; Ethan se živě baví s Harleym, tvář má roztaženou do širokého úsměvu. Neslyším, o čem se baví, ale Harley zakloní hlavu a zasměje se něčemu, co právě řekl jeho bratr. Pak Ethana široce obejme a oba se svalí na trávu. To je celý Ethan. Neustále nás rozesmává. Brzy se vedle mě postaví i Jake, usmějeme se jeden na druhého a chytneme se za ruce, protože oba cítíme, jaké máme štěstí.

Obraz se rozplyne stejně náhle, jako se objevil. Žádný Ethan už není a já tu stojím sama, v jiném domě a jiné době.

Ve dveřích do kuchyně se objeví Harley a přeruší ticho. „Je táta doma?“ zeptá se s přimhouřenýma očima, čímž mi napoví, že odpověď už zná. Zpočátku býval zklamaný, když se Jake doma objevil až pozdě v noci, protože svého otce potřeboval. Dřív, když jsme ještě byli úplná rodina, tady Jake vždycky byl, jeho přítomnost byla stálá a spolehlivá, pak už ale to dál nešlo. Pro Harleyho muselo být těžké se té náhlé změně otcova chování přizpůsobit. Ovšem teď, když je mu devatenáct, si jsem poměrně jistá, že je zklamaný hlavně kvůli mně.

„Má důležité jednání s Liamem,“ vysvětlím.

Nechápejte mě špatně. Nejsem žádná bezpáteřní ženuška, co neustále promíjí manželovy pozdní návraty, já zkrátka jenom vím, jak tvrdě teď Jake pracuje, aby v podnikání v grafickém designu uspěl. Taky dobře vím, že je to pro něj způsob, jak se vypořádat s nepřítomností, kterou všichni cítíme, i když už bydlíme v jiném domě – dokonce i v jiném městě. Často jsem přemýšlela, jestli je Londýn od Guildfordu vzdálený dostatečně na to, aby se tím něco změnilo, ale přestěhovali jsme se sem hlavně proto, aby Jake mohl začít podnikat s dávným kamarádem z univerzity Liamem. Kromě toho, kdybychom se přestěhovali ještě dál, připadala bych si, že jsem tím Ethana zradila.

Harley povytáhne obočí. „Další jednání? Fajn.“

Dál připravuju k večeři dušené hovězí. Podobný rozhovor jsme s Harleym vedli už několikrát a já jsem ho opakovaně upozornila, že nesmí na tátu být tak přísný. Ale stejně se k tomu vždycky vrátíme. Tentokrát se to snažím zlehčit. „Až doděláš medicínu, bude to s tebou stejné, Harley,“ upozorním ho. „Vlastně budeš sloužit i v noci nebo mít dvojité služby. Takže ze začátku taky nebudeš mít čas na společenský život.“ Pohladím ho po paži.

Usměje se. „To já všechno vím. Ale za záchranu lidských životů to snad stojí, ne, mami?“

Proto jsem na svého syna tak hrdá. Po Ethanově nehodě byl Harley natolik zničený zármutkem, že si před posledním ročníkem na střední musel vzít rok volno. Dokázal se nějak vzpamatovat a teď je rozhodnutý konat dobro na světě, který mu ukázal tolik krutosti. Obdivuju jeho sílu i odhodlání; nemyslím, že já bych si v jeho věku dokázala jít podobně za svým. Asi je to jeho vlastní způsob, jak se s tou tragédií vyrovnat.

„Jak se má Melanie?“ zeptám se, vědoma si toho, jak v porovnání s Harleym mluvím nahlas. On vždycky mluvil tiše, což vůbec neodpovídá jeho vnitřní síle.

Harley z lednice vyndá mléko a nalije si sklenici; nikdy jsem nechápala, jak ho může tolik vypít. „Dobře víš, že jí máš říkat Mel. Nikdo jí neříká Melanie – dokonce ani její rodiče.“ Zasměje se.

„Já vím. Promiň.“ Ve skutečnosti netuším, proč ji pořád oslovuju tak formálně; připadá mi jako milá dívka a z Harleyho je celá pryč. „Tak jak to vlastně mezi sebou máte?“

„No, nemusíš se bát, tajnou svatbu ve Vegas zatím neplánujeme!“

To mě pobaví, protože je mi jasné, že něčeho takového se opravdu bát nemusím. Na podobně impulzivní činy Harley stojí nohama příliš pevně na zemi.

„Tak co kdybys ji sem zítra pozval na večeři? Udělám nějakou specialitu, navíc je sobota, takže by se i táta měl vrátit domů nějak rozumně. Co myslíš?“

Jakmile to vyslovím, napadne mě, jestli na něj náhodou moc netlačím. Možná ještě nejsou v té fázi vztahu, kdy by chtěli trávit čas ve společnosti rodičů. Stojí o to mladí lidé vůbec? Od jejich seznámení už však pár měsíců uteklo a zřejmě o sebe hodně stojí. Zkoumám Harleyho obličej, ale nevidím v něm ani známku rozpaků či pochyb.

„Zeptám se jí,“ odvětí a pokrčí rameny. „Ale nevím, co má v plánu.“

„Tak mi pak dej vědět. Teď bych se radši měla pustit do večeře nebo budeme o hladu.“

„Chceš s něčím pomoct?“

Je to sice lákavá nabídka, ale Harley byl celý den ve škole, takže by si teď určitě rád trochu odpočinul. „Budu radši, když mi pomůžeš zítra,“ prohlásím.

Když se dívám, jak míří po schodech nahoru, pocítím dobře známou bolest. Neměl být jedináček.

* * *

Jake domů dorazí po desáté a najde mě spát na pohovce. „Moc mě to mrzí, Zoe,“ pošeptá mi. „Museli jsme řešit spoustu věcí, nemohl jsem se utrhnout dřív.“

Vstanu a zabořím mu hlavu do hrudníku; vtahuju jeho uklidňující vůni. Vždycky si tím připomenu, jaké máme štěstí, že jsme to temné období společně zvládli. „To je v pohodě. Jedl jsi? Chtěla jsem ti nechat večeři, ale Harley měl hrozný hlad, tak snědl i tvou porci.“

Jake se tomu nezasměje, i když by měl. Dřív by to určitě udělal. „Objednali jsme si s Liamem pizzu,“ ujistí mě.

„Teď už chápu, proč jsi domů nedorazil na večeři. Pizza je mnohem lepší než dušené hovězí, co?“

Oba se zachechtáme, ale ta bezstarostná chvilka trvá jen krátkou chvíli. Jako bychom si oba vyčítali, že se bavíme, jako bychom si i po třech letech museli zakazovat smát se o trochu déle. Ethan by nic takového určitě nechtěl. Bylo mu jenom čtrnáct, ale měl drzý smysl pro humor. Kdyby nás teď viděl, řekl by, že je s námi pěkná nuda. Nařídil by nám, abychom se smáli, co nejvíc to jde.

„Asi se ještě před spaním půjdu osprchovat,“ řekne mi Jake a vstane. Nemusí mi vysvětlovat proč, ušetří si tím čas ráno, a bude tak moci den využít na maximum.

„Měl by sis občas udělat o víkendu volno,“ napomenu ho. „Mohli bychom si třeba někam vyrazit s Harleym. Až v září odejde na medicínu, už nebudeme mít moc příležitostí pro společné rodinné akce.“

To slovo mi od té doby, co už s námi není Ethan, připadá divné. Jsme sice rodina, ale ne úplná.

Jake přikývne. „Máš pravdu, měli bychom něco podniknout. Někam si na víkend vyrazíme, zkusím to zařídit.“ Ani jeden z nás se nemusí zmiňovat, že to nebude nikam poblíž řeky nebo jezera – vlastně to nesmí být ani poblíž pláže.

„Na zítřek jsem pozvala Melanii – Mel – na večeři. Zvládneš dorazit domů nějak rozumně?“

Chvilku mi připadá, že se mi Jake chystá říct, že to nepůjde, a doplní to stovkou důvodů proč, ale pak mě překvapí. „Jo, to by mělo jít. Takže to mezi nimi začíná být vážné?“

„Znáš Harleyho. Moc toho nenamluví, ale myslím, že se mají opravdu rádi.“

„Minimálně pro ni to platí.“

„Co tím myslíš?“

Jake svraští obličej. „Ale nic. Tak už to u prvních lásek přece chodí, že jeden se zamiluje víc, ne? Pokaždé, když ji potkáme, přijde mi, že je z něj úplně vedle, přitom on se trochu drží zpátky.“

Řeknu mu, že s tím nesouhlasím. „Jen zkrátka nedává tolik najevo city, to je všechno. Tak to s ním bylo vždycky. Navíc ty přece nemůžeš mluvit z osobní zkušenosti, protože s námi to bylo úplně jinak. Sice už je to dávno, ale myslím, že jsme na tom tenkrát oba byli stejně.“

Jake se usměje a já jsem ráda, že myšlenky na naše společné začátky ho pořád ještě těší. „Jo, máš pravdu,“ řekne. „Měli jsme štěstí, co?“

Nemýlí se – rande naslepo, které sjednala moje nejlepší kamarádka Leanne, klidně mohlo skončit naprostou katastrofou a Leanne to stálo hodně přesvědčování, abych s tím vůbec byla ochotná souhlasit, ale Jake si mě pak rychle získal svou laskavostí a smyslem pro humor. Štěstí a lehkost našich prvních společných let pak ale na příliš dlouho zastínily časy, kdy Jake netušil, co by mi vlastně měl říct, a sotva se mi dokázal podívat do očí.

„Tak jako tak,“ pokračuje Jake. „Mel je moc milá a jsem rád, že chodí zrovna s ní.“ Políbí mě na čelo a pak vyrazí do sprchy.

Nahoře si vzpomenu, že jsem si od doby, kdy jsem se vrátila z práce, nekontrolovala e-maily. Nemělo by tam být nic důležitého; dnes večer nemám pohotovost, ale stejně si je raději projdu, protože pacientky někdy potřebují rychlou odpověď. Práce sestry na klinice umělého oplodnění je pro mě velmi důležitá a chci ženám a mužům, kteří musejí k založení rodiny projít tak náročnou cestou, maximálně vycházet vstříc.

Na svém iPhonu mám synchronizované účty, takže mi všechny e-maily přicházejí do jedné schránky. Všimnu si zprávy od Lynette, třicetileté ženy, která se o těhotenství snaží od šestadvaceti. Tohle je její první cyklus IVF, včera byla na embryotransferu a teď se bojí, že to nevyšlo.

Napíšu jí, aby se snažila uvolnit, že nějakou dobu ještě žádné příznaky mít nebude, a až přijdou, mohou znamenat cokoli. Radím jí, aby vydržela až do testování, ale už když ten e-mail posílám, je mi jasné, že jí stejně nijak nepomůžu. Čekání je příšerné pro všechny.

Další e-mail je od pacientky jménem Gemma. Právě oslavila čtyřicítku, což znamená, že má nesmírně nízkou pravděpodobnost, že její IVF cyklus vyjde. Když tedy začnu číst její zprávu, srdce mi poskočí: Vyšlo to, Zoe! Dneska jsem si dělala test a jsem těhotná! Konečně budeme mít miminko!

Žiju pro chvilky, jako je tahle. Pro vědomí, že i uprostřed všech těch neúspěchů a zármutku, co na světě jsou, se mohou stát zázraky. Že lidé mohou mít své šťastné konce.

Poslední nepřečtený e-mail kdosi poslal na můj soukromý účet na Googlu, jeho adresu jsem v životě neviděla: m.cole@gmail.com. Předmět zůstal prázdný, takže předpokládám, že to bude nějaký spam, ale pro jistotu se na něj podívám.

Ta slova mě zasáhnou, jako by mi někdo do hrudi vrazil nůž.

Musíš zjistit pravdu o tom, co se před třemi lety stalo u řeky tvému synovi. Nenech to usnout. Nevěř těm lžím. Nebyla to nehoda.

Dva

Jake

Jakmile Jake vejde do ložnice zabalený do ručníku, je mu jasné, že se se Zoe něco děje. Sedí na podlaze u postele, zírá na telefon, je celá bledá a ruce se jí třesou.

Nejdřív ho napadne, že to nějak souvisí s jednou z jejích pacientek, ale to se mu nezdá; Zoe je příliš silná na to, aby se hroutila, když se na ni někdo spoléhá. V podobném stavu ji viděl jedinkrát, a to když přišli o syna. Předtím ani potom už takhle otřesená nikdy nebyla.

Klesne k ní na podlahu a přitáhne ji k sobě. „Zoe, co se stalo? Copak je?“

Zírá na něj s vytřeštěnýma očima. „Podívej,“ řekne a podá mu telefon. „Přečti si to.“

Zamračeně si od ní telefon vezme, ale bez brýlí na čtení má text rozmazaný. „Vydrž chvilku.“ Natáhne se na noční stolek a brýle si vezme.

Musíš zjistit pravdu o tom, co se před třemi lety stalo u řeky tvému synovi. Nenech to usnout. Nevěř těm lžím. Nebyla to nehoda.

Jake je zmatený. „Co to má sakra být?“

Zoe mu řekne, že nemá tušení, od koho ten e-mail může být. Nikoho s příjmením Cole nezná. A Jake taky ne.

„To mluví o Ethanovi? Proč? Já to nechápu.“

„Co to má kurva bejt, Jakeu? Co to má bejt?“

Zoe nikdy nemluví sprostě. A už vůbec nepoužívá slova tohohle typu. Jake ji vezme za ruku a snaží se k tomu přistupovat racionálně. „Koukni, to bude nějaká sranda. Nějakej kretén si z nás chce vystřelit. Víc v tom nebude. Prostě to smažeme.“ Chystá se to udělat, když vtom mu Zoe telefon vytrhne z ruky.

„Ne! To nejde. Mohla… mohla by to být…“

„Mohla by to být co? Pravda? Zoe, něčemu takovému přece nemůžeš věřit. Vždyť víme, co se Ethanovi stalo.“

Už když to řekne, musí sám sobě přiznat, že vteřinku – vlastně spíš mikrovteřinku – také zapochyboval, když tu zprávu četl. Ale to přece není možné. Pokusí se to vysvětlit Zoe a přitom být co možná nejtaktnější.

„Zoe, poslouchej. Byla to nehoda. Ethan s Joshem se v té řece utopili, protože tam blbnuli. Byla to hrůza, bylo to od nich nerozumné a neměli tam co dělat, zvlášť uprostřed noci. Ethan určitě moc dobře věděl, že dělá něco zakázaného. Víc v tom není a nemůže být. Vždyť policie všechno řádně vyšetřila a neměli žádné pochybnosti.“

Ten den si vybavuje až moc jasně, jako by to bylo včera. Josh u nich zůstával přes noc a kluci si šli lehnout kolem deváté. On ani Zoe neměli důvod ty dva podezřívat, že by se mohli v noci vyplížit z domu. Ani jeden z nich vůbec nic neslyšel.

Zoe to nikdy nepřizná, ale Jake si je jistý, že si myslí, že to Josh Ethana přesvědčil, aby šli ven. A má-li být k sobě upřímný, zřejmě tomu věří i on, ale ani jeden z nich to nechce říct nahlas. Připadalo by jim to jako zrada. Vždyť Joshovi rodiče truchlí stejně jako oni, tak proč na někoho házet vinu? Oba kluci jistě moc dobře věděli, že to nemají dělat.

Teď se mu to všechno vrací – všechny ty věci, které se usilovně snažil ignorovat, zkoušel je pevně uzamknout v odlehlé části mysli – vrací se to s takovou prudkostí, že mu to úplně vyrazí dech.

I když to nikdy nepřizná před Zoe a vlastně i on sám si to uvědomuje jen slabě, celou tu dobu se usilovně snaží před svým zármutkem skrývat. Práce je jediná záchrana, aby mu pocity viny nepřerostly přes hlavu, ne, aby ho nezadusily. Nedokázal zachránit své dítě. Zklamal ho tím nejhorším možným způsobem.

„I policie se někdy splete,“ namítne Zoe. „Stává se to, Jakeu.“

Jake si snaží udržet zdravý rozum. „Pojďme o tom chvilku přemýšlet.“ Odmlčí se a čeká, že Zoe začne něco namítat, ona to však neudělá, místo toho na něj dál zírá svýma krásnýma velkýma očima, jako by ho přesvědčovala, aby řekl něco, čím by se všechno vysvětlilo a jednou provždy uložilo k odpočinku.

„Už jsou to tři roky,“ snaží se ji uklidnit. „Jestli na tom jeněco pravdy, tak proč by někdo čekal takhle dlouho? Na světě žijí zvrácení lidé, co jsou rádi, když někdo trpí, a proto se ze všech sil snaží působit bolest. Nic jiného v tom nebude. Ať už to udělal kdokoli, nemůžeme mu dovolit, aby se nám dostal pod kůži.“

Následuje ticho, ve kterém Zoe přemýšlí o jeho slovech. Pak pomalu přikývne. Chladná, racionální žena, kterou Jake tak dobře zná, je zpět. „Vím, že máš nejspíš pravdu, ale co když je jen maličká možnost, že je to pravda? Myslím, že bychom to měli ukázat na policii, jen pro jistotu. A jestli mě opravdu chce někdo jenom obtěžovat, pak by se to přece mělo taky oznámit, ne?“

Jake se domníval, že s policií už nikdy nebude mít nic do činění – nebo v to aspoň doufal. Důstojnice pro styk s veřejností Jody sice byla moc milá, ale stejně nebylo příjemné mít ji tak často u sebe v domě. Chovala se u nich jako doma, neustále se jich na něco vyptávala. I tak ale Zoe i Harleymu moc pomohla – když, a to musí přiznat, on toho schopný nebyl. Za to je jí vděčný. „Dobrá,“ souhlasí. „Můžeme tam zajít hned zítra ráno, než pojedu do práce.“

Zoe zavrtí hlavou. „Ne, půjdu tam sama. Zvládnu to. Jestli je to jen nějaký vtípek, tak tomu člověku nesmíme dovolit, aby nám kazil den. Potřebuju, aby ses večer vrátil brzy kvůli té večeři s Melanií, takže v práci musíš být co nejdřív.“

Připadá si kvůli tomu sice hrozně, ale Zoe má pravdu. „Dobrá. Tak se mi ozvi, až půjdeš od nich, a řekni mi, co na to říkali.“ Dobře ví, že to tam Zoe bez něj v pohodě zvládne; je nezávislá a umíněná, někdy vlastně až moc. Teď to s ní sice trochu zamávalo, ale do zítra se vzpamatuje. I tak se jí Jake snaží dát najevo, že ji podporuje. „Společně to zvládneme, Zoe. Tak jako předtím.“

S odřenýma ušima.

Když mluví, vnímá, jak se jeho myšlenky stáčí k něčemu jinému. K něčemu, o čem si nesmí dovolit přemýšlet.

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod

Jedna

Dva