Na pokraji sil

Samantha M. Bailey

Přeložila Jaroslava Hromadová

Samantha M. Bailey: Na pokraji sil

Copyright © 2019 by Samantha M. Bailey

Translation © Jaroslava Hromadová, 2020

ISBN 978-80-249-4276-6

Věnuji rodičům, Celii a Michaelovi,

kteří mi naplnili dětství knihami,

láskou a vírou v to, že když budu dostatečně tvrdě pracovat, dokážu cokoli.

Mami a tati, tahle kniha je pro vás za to, jací jste.

Žádná slova nedokážou vyjádřit sílu a krásu,

hrdinství a posvátnost mateřské lásky;

nechoulí se tam, kde se krčí člověk, a sílí tam,

kde člověk ochabuje, a přes pustiny světského bohatství

vyzařuje neudusitelnou spolehlivost jako hvězda na obloze.

EDWIN HUBBELL CHAPIN

KAPITOLA PRVNÍ

Morgan

Pondělí 7. srpna

„Vezmi si moje dítě.“

Trhnu sebou, když uslyším ten nedůtklivý zastřený hlas. Stojím na nástupišti v metru jako každý den po práci a čekám, až mi přijede vlak. Dřív jsem se snažila na lidi usmívat, ale teď jsem opatrnější. Od té doby, co mi zemřel manžel Ryan, nikdo z mého okolí neví, jak se ke mně má chovat, a já nevím, jak se mám chovat k nim. Obvykle si nikoho nevšímám, mám hlavu sehnutou, a proto mě ten hlas překvapí.

Vzhlédnu. Myslela jsem si, že se ta žena baví s kamarádkou, ale ne. Je rozcuchaná, má oprané černé kalhoty na jógu a ušpiněné bílé tričko. Je sama a mluví na mě. Jednou rukou si tiskne na prsa spící dítě. Ví, že jsem si jí všimla. Přitlačí se na mě a moje kabelka mě udeří do boku. Potom mi zaryje ostré nehty do zápěstí. „Prosím, vezmi si moje dítě.“

Přeběhne mi mráz po zádech, i když je ve stanici Grand/State vedro. Ta žena se ocitá na hraně, stejně jako já – a to doslova. Pokaždé se postavím na kraj nástupiště, abych byla ve vagoně první. Stačilo by silnější postrčení a spadla bych na koleje. I když bylo posledních osmnáct měsíců tak deprimujících a všichni se ode mě po Ryanově sebevraždě odvrátili, zařídila jsem si nový život. Nechci, aby tady skončil.

Opatrně vytahuju ruku z jejího pevného sevření. „Promiňte, mohla byste…“

Přistoupí ještě blíž, tak blízko, že stojím na modrém pásu. Oči jí divoce planou, rty má krvavé a okoralé, jako kdyby si je kousala. Je jasné, že potřebuje pomoc. Dlouhé černé vlasy si nahrnu k obličeji, zadívám se na šedivou flekatou dlažbu a řeknu: „Měly bychom trochu ustoupit. No tak.“ Natáhnu ruku, abych ji odvedla do bezpečí, ale nehne se.

Jsem z ní hodně nervózní. Jako sociální pracovnice rozeznám známky rozrušení, ale u Ryana jsem si jich bohužel nevšimla. Kdybych nebyla tak oddaná, hloupá, záměrně slepá manželka, jakou jsem si nemyslela, že se stanu, můj muž by se třeba udal a vyhledal pomoc, než bylo příliš pozdě. Možná by mu došlo, že i kdyby ho odsoudili za zpronevěru, na světě jsou horší věci, které může člověk ztratit. Jako život. Kdybych si byla něčeho všimla včas, nemusela bych pykat za Ryanovy zločiny, o nichž jsem se dověděla až po jeho smrti.

Dokonce bych teď mohla být matkou jako tahle žena přede mnou.

Vypadá hrozně. Slepené tmavé vlasy jí trčí na všechny strany, jako kdyby si je zkrátila motorovou pilou. Rychle se podívám jinam.

„Sledovala jsem tě,“ řekne přiškrceným hlasem.

Spící dítě tiskne tak pevně, že se obávám o jeho bezpečí. Očima, kolem kterých má tmavé kruhy, jako kdyby dostala ránu, těká ze strany na stranu.

„Hledáte někoho? Máte se tady s někým setkat?“ Hned si v duchu vyčítám, že se do toho pletu. Měla bych jí dát telefon na svou šéfku Kate z azylového domu pro týrané ženy Haven House, kde pracuji. Už tam nezastávám místo hlavního poradce a hlavního právního zástupce. Sesadili mě na post sekretářky. Kéž bych Ryana nikdy nepotkala. Kéž bych nepodlehla jeho samolibému úsměvu a sebeironizujícímu humoru. Nemám žádnou oporu. Naštěstí mám aspoň práci. Přestože jsem neudělala nic špatného, ztratila jsem příliš mnoho. A taky mi nikdo nevěří. Sama si nevěřím.

Není moje klientka, abych jí radila. Kdo jsem, abych někomu radila?

Znovu na mě upře vyděšené oči. Na první pohled je jasné, že se něčeho bojí. „Ať se jí nic nestane.“

Dítě tvrdě spí, malým nosíkem a ústy se tiskne matce na prsa. Nemá ponětí o jejím utrpení. Cítím, jak podvědomě přejímám bolest té ženy, i když mám dost svých starostí, se kterými se musím vypořádat. Chystám se dát jí telefonní číslo do azylového domu, když znovu promluví.

„Sledovala jsem tě dlouho. Vypadáš jako slušná žena. Laskavá. Chytrá. Prosím, Morgan.“

Rychle otočím hlavu. Skutečně řekla moje jméno? To není možné. V životě jsem ji neviděla.

Políbí dítě do vlasů a potom na mě znovu upře pronikavé modré oči. „Vím, co chceš. Nedovol nikomu, aby jí ublížil. Miluj ji místo mě, Morgan.“

Vím, co chceš?

„Jak o mně můžete něco vědět?“ řeknu, ale můj hlas zanikne v hlášení, že máme opustit okraj nástupiště. Ženiny rozpraskané rty se znovu hýbou, ale ve větru, který burácí tunelem, ji neslyším.

Teď se doopravdy leknu. Něco na tom všem není v pořádku. Cítím to v kostech. Musím se té ženy zbavit.

Kolem nás se utvoří hrozen lidí, ale zřejmě si nevšímají, že se tu děje něco divného. Jsou pohrouženi do vlastního světa, jako jsem byla já ještě před několika minutami.

Žena se ještě jednou rozhlédne po nástupišti. Potom natáhne ruce. Podává mi dítě. Instinktivně po něm sáhnu. Dívám se na miminko ve svém náručí. Žlutá deka, do které je zabalené, je příjemně měkká, holčička působí klidně a spokojeně.

Když se za okamžik podívám na matku, vlak vjíždí s houkáním do stanice.

V tu chvíli skočí.

KAPITOLA DRUHÁ

Nicole

Předtím

Nicole poklepávala zlatým perem značky Montblanc Boheme Papillon – dárkem od manžela Grega – na poslední stránku luxusního zimního katalogu Breathe. Něco bylo špatně. Modelka v pozici bojovníka, co předváděla novou řadu kalhot na jógu s rovnými nohavicemi. Nicole se na fotografii zadívala. Ano, modelka měla na koleně fald. To snad není možné. Tahle reklamní kampaň byl její poslední velký projekt, než toho dne odejde na mateřskou dovolenou. Jako zakladatelka a generální ředitelka jedné z nejúspěšnějších společností zaměřených na sportovní a wellness oblečení v Severní Americe měla poslední slovo při schvalování všeho, co Breathe dávala na trh. Neodešla by z práce, dokud katalog nebude perfektní.

Vzdychla si. Jak má přestat chodit do práce? Nikdy nevyrazila na dovolenou bez telefonu a notebooku. Když o tom tak přemýšlela, vlastně si dovolenou vůbec nebrala. Bude pryč jen šest týdnů, řekla si. Jen měsíc a půl, jak si domluvila se svou Nemesis Lucindou Nestlesovou, výkonnou prezidentkou Breathe, a ostatními členy představenstva. Chtěla začít život matky dobře, ale nedokázala si představit, že nebude pracovat. V mnoha ohledech byla Breathe její první dítě. Teď nosila druhé. Bude to v pohodě, uklidňovala se v duchu. V její nepřítomnosti ji o všem bude informovat její nejlepší kamarádka a výkonná ředitelka firmy Tessa.

Stiskla tlačítko na domácím telefonu, aby zavolala sekretářku. „Holly, až dorazí Tessa, pošli ji prosím ke mně.“

„Jasně,“ odpověděla Holly.

Nicole si odhodila z obličeje husté kaštanové kadeře a položila si ruku na vyklenuté břicho. Ucítila vystrčené chodidlo nebo možná loket. Nadcházející mateřství ji vzrušovalo a zároveň děsilo. Nebylo to plánované. Zašla k doktorovi, aby jí ulevil od toho, o čem si myslela, že je závažná střevní chřipka. Místo toho se dověděla, že je třináct týdnů těhotná. Byla natolik zaměstnaná, že zapomněla sledovat periodu, kterou měla kvůli stresu v práci nepravidelnou. Ta šokující zpráva ji zprvu vyděsila. Ale jakmile jí sestra přejela ultrazvukem po břiše a ozval se zvuk, který jí připomínal stádo cválajících koní, pocítila naději a očekávání. Šanci na spásu. Byla to příležitost, možnost osvobodit se od minulosti. Šance začít nový život – pro své dítě i pro sebe.

Usmívala se, když si vybavila noc, kdy Gregovi ukázala snímek z ultrazvuku. Počkala, až se vrátili domů z party na oslavu uvedení desetiminutové wellness aplikace Breathe. Jakmile si sedli na pohovku, aby večírek probrali, jak to dělali po každé události v Breathe, schovala do dlaně černobílou fotografii.

„Co to je?“ zeptal se a svraštil obočí.

Nebyla si jistá, jak přesně zareaguje, ale věděla, že to bude v pohodě. „Naše dítě.“

„Cože?“ zašeptal, jako by se bál, že kdyby to vyslovil hlasitěji, byla by ta zpráva skutečnější.

Zbledl jako stěna a vytřeštil oči, až ji napadlo, že by mu mohly vypadnout z důlků.

„Vím, že jsme to neplánovali, ale stalo se.“ Vzala ho za ruku a propletla si prsty s jeho. Měl rád, když se ho dotýkala. Zbožňoval ji. Podřizoval se jejím potřebám.

Pořád byl zaskočený, ale viditelně roztál. „Zeptám se tě na to jenom jednou a potom ti budu oporou, ať už odpovíš cokoli. Chceš to dítě?“

Podívala se mu do očí. „Chci. Můžeme mu dát všechno, Gregu. Budeme skvělí rodiče. Zvládneme to. Vždycky všechno zvládneme.“

Usmál se a podíval se znovu na ten snímek. „Já ho nevidím.“

Zasmála se a ukázala mu malou fazolku.

Pokýval hlavou. „Vždycky jsi tvrdila, že děti nechceš.“

Měl pravdu.

„Nevěděla jsem, jak moc to chci, dokud se to nestalo.“

„Předpokládám, že budeme mít chůvu. Ty asi nevydržíš doma.“

Nicole to zaskočilo. Nikdy by si nenajala chůvu. A nikdy by Gregovi neprozradila důvod. Proto jen řekla: „Uvidím, kolik volna si můžu vzít, a Breathe má jesle.“

Přikývl, ale bylo vidět, že se s tou obrovskou neplánovanou změnou ještě nevypořádal.

Na prvním rande – jen pár hodin potom, co mu zezadu nabourala jeho audi, protože spěchala na schůzku – mu řekla, že nikdy nechce děti. U vedlejšího stolu totiž během celé doby, co jedli, jedno vřískalo. Zasmál se tomu a řekl, že on by takové rozhodnutí nechal na ní. A nechal to na ní i potom. Když na ni mrkl, zajiskřilo to. Hovořili o té možnosti ještě jednou hned po svatbě rok nato, ale Nicole trvala na svém. Oba se soustředili na kariéru a děti by je brzdily. Nikdy mu neřekla, proč tak tvrdošíjně trvá na tom, že nikdy nebude matkou. Greg jí byl oporou. Nechtěla, aby si někdy vyčítal, že si ji vzal. Hluboce ho milovala a teď si uvědomila, že dítě je ještě víc sblíží.

Když ji v sedmnáctém týdnu doprovodil na ultrazvuk a zpocenou rukou svíral její lepkavou, sestra jim oznámila: „Je to holčička.“

Greg ji políbil na tvář a zašeptal: „Nikdy jí nedovolím randit.“

Nicole zavřela oči a vychutnávala si tu zprávu. Život se jí obrátil vzhůru nohama. Jedno děvče ztratila a jedno získala.

Teď, skoro ve čtyřicátém týdnu, na konci těhotenství, z fazolky vyrostlo dítě, které ji ostrými končetinami každý den kopalo, aby jí dalo najevo, že je tady. Že je naživu.

Nicole byla moc vděčná, že má Grega. Za to, jaký je muž a manžel. Za to, že díky němu měla zase rodinu. Podívala se na fotografii, kterou pořídila toho rána. Byla na ní nádherná krémová postýlka, co si zaškrtla v katalogu luxusní prodejny věcí pro děti Petit Trésor. Greg ji překvapil, když ji minulou noc složil a postavil do dětského pokoje, zatímco spala. Muselo mu to zabrat hodiny.

Ráno se zdálo, že je připravený na porod, když ji vedl do pokojíčku a zavolal: „Překvapení!“

„Ach, Gregu, ta je nádherná. Děkuju.“ Pevně ho objala a doufala, že se mu během pracovní doby nebude chtít spát. Byla pravda, že díky Breathe jsou bohatí, ale úspěšný byl i on. Byl burzovní makléř, žádný příživník.

Ze snění ji vyrušil příchod Holly. Položila Nicole poštu v úhledné hromádce vedle červeného počítače. „Tessa je na cestě.“

Nicole zapudila myšlenky na osobní život a všechny změny, které ji čekají. „Výborně. Prohlédla jsem aktualizovanou webovku a bude třeba udělat pár drobných úprav. Program Chaos to Calm vypadá moc zasekaný.“ Na okamžik se zamyslela. „Můžeme e-tým zredukovat do pěti jógových pozic místo sedmi? A zkontroluj v obchodním poslední objednávky na podzimní řadu běžeckých bund. Jestli jsou tam, kde mají být, Tessa může aplikaci sladit s marketingem, aby se kryla s vydáním prospektu.“

Holly přikývla a podala jí bílou obálku. „Otevřela jsem všechnu tvou úřední poštu, ale tuhle ne. Vypadá jako soukromá a nechtěla jsem do toho strkat nos. Možná je to dopis od fanouška, co si přečetl ten článek v Tribune.“

Nicole se okamžitě zrychlil tep. Slyšela, jak jí buší srdce. Na přední straně obálky, kterou jí Holly podala, uviděla známé roztřesené klikyháky. Stálo na ní její jméno za svobodna – Nicole Laytonová. Razítko bylo z Kenoshi ve Wisconsinu. Místa, kde se jí před devatenácti lety obrátil život vzhůru nohama. Žádný dopis od fanouška. Ani omylem.

Nicole nechtěla, aby se o jejím těhotenství psalo v Chicago Tribune, přesně z tohoto důvodu. Nepřála si, aby někdo z její minulosti věděl, že bude mít dceru. Lucinda trvala na tom, že ten článek bude skvělé PR – Nicole, mocná, těhotná generální ředitelka, co propaguje vyvážený život, by ukázala ženám, že je možné tohle všechno mít. Článek pojednával o fantastických úspěších společnosti, mezi něž patří semináře Breathe na téma jak správně meditovat, jedinečná řada pečující kosmetiky, kterou tvoří ženy pro ženy, a étos společnosti týkající se žen, co udržují rovnováhu mezi prací a ostatními aktivitami. Část zisku z výrobků Breathe odchází do nadace na podporu osiřelých teenagerů, jako byla i sama Nicole. Její rodiče zahynuli při automobilové nehodě, když chodila na střední, takže věděla, jaké to je, být osamělý a nemít nic a nikoho. Bohužel netušila, že noviny nebudou respektovat její přání, aby se tam nezmiňovalo její těhotenství a že čeká holčičku.

Článek vyšel před týdnem a od té doby si každý den říkala, jestli dostane další dopis. A teď je tady.

Vzala si od sekretářky obálku a pevně ji stiskla. „Díky, Holly,“ řekla a podařilo se jí zachovat klid. Doufala, že nebude vidět, jak se zpotila. „Můžeš mi zjistit poslední čísla ze San Franciska ohledně kolekce plavek? Jednodílné se neprodávají tak dobře, jak by měly. Potřebuju ta čísla před schůzí představenstva. Je poslední, než odejdu na mateřskou.“

„Nedokážu si představit schůzi představenstva bez tebe. Jak to zvládneme?“

„Budete v pohodě. Je tady Tessa a Lucinda a celé osazenstvo. Vůbec vám nebudu chybět.“

„Jen mi slib, že nebudeš skypovat v kojicí podprsence z Breathe.“

Nicole se zasmála. „K tomu nebude příležitost,“ odpověděla.

Holly odešla a zavřela za sebou dveře.

Nicole se ihned přestala usmívat. Uvažovala, že obálku roztrhá na kousky. Ale když si nepřečte ani slovo z toho, co je uvnitř, nedoví se, jaké hrozby ji čekají. Něco v ní si však přálo se to dovědět. Sevřelo se jí hrdlo.

První takový dopis dostala na podzim, kdy nastoupila na Columbia College. Obsahoval tři věty napsané na stroji.

Vím, cos udělala. Měla ses o ni postarat. Jednoho dne za to zaplatíš.

Na hrudi pocítila bodnutí ostré jako břitva a zmrtvěly jí prsty. Od té doby dostávala pravidelně rok co rok jednu bílou obálku, až to před pěti lety najednou ustalo. Doufala, že Donna to děsivé léto nakonec překonala, jak se snažila i Nicole, a že ji skutečně přestala pronásledovat. Ale jak vidno, to se nestalo. Nicole se rozklepala ruka s dopisem. Donna se o své dítě přehnaně bála a měla potřebu neustále je ochraňovat. Dělala si starosti z každého kýchnutí. Když malá Amanda spala, chodila co chvíli do jejího pokoje, aby se ujistila, že hračka na ovladač zavěšená nad postýlkou se třemi motýlky pořád hraje ukolébavku. Donna milovala svou holčičku stejně, jako Nicole milovala své nenarozené dítě. Jenže Donna ji navždycky ztratila. Copak se z toho může matka někdy vzpamatovat?

A teď obdržela novou obálku. Nicole, s obálkou pořád ještě sevřenou v ruce, se těžce zvedla ze židle. S plně vyvinutým dítětem v sobě jí to nešlo moc dobře. Ale kromě velikého břicha byla pořád fit a v kondici, protože denně cvičila jógu přímo ve své kanceláři. Povzbuzovala všechny své zaměstnance, ať si i v pracovní dny najdou čas pro sebe.

Obálku si dala vedle sebe a zvolna se položila na cvičební podložku pod oknem, které sahalo od podlahy až ke stropu, a uvolnila se z předporodního lotosu do pozice kočky. Soustředila se na dech a zašeptala: „Srdeční čakru mám otevřenou a v harmonii. Mám se ráda a dovolím svému srdci, aby se spojilo se srdci ostatních. Odpouštím si a chci přijímat život s vděčností.“ Dítě se jí v děloze protáhlo a ona si uvědomila pouto, které ji pojí k nenarozené dceři.

Byla připravená. Posadila se na podložce, vzala obálku a otevřela ji. Potom vytáhla bílý papír.

Nezasloužíš si dceru. Jsi vrah. Nedokážeš ji ochránit.

Napsaná slova rozmazaly její slzy. Takže Donna četla článek v Tribunea ví, že bude mít holčičku.

Strčila dopis zpátky do obálky, chytila se za parapet a vstala. S obálkou v ruce si přitiskla horkou tvář na chladivé sklo, odkud byl výhled na West Armitage Avenue. Sledovala ženy, jak vcházejí a vycházejí z první reprezentační prodejny, sousedící s kancelářemi, které zabírají všechna čtyři poschodí břidlicově šedivé budovy v North Halsted v Lincoln Parku.

Dcera uvnitř ní byla neklidná.

Sevřelo se jí na prsou, zalapala po dechu a před očima se jí roztančily černé tečky. Dlaní se opřela o okno. Jenže dopravní ruch dole její závrať ještě zhoršil. Nemohla si dovolit omdlít v práci.

„Nic?“

Rychle papír zmačkala do kuličky a ohlédla se. Ve dveřích do kanceláře se objevila Tessina drobná silueta. Okamžitě přiběhla k Nicole a položila jí ruku na záda.

„Je to dobré. Nadechni se. Dobře. Teď vydechni. Znovu.“ Tessa dýchala s ní. „Ještě jednou. Dobře.“

Tessa věděla, jak ji uklidnit. Nicole se jí svěřovala s pracovními záležitostmi, s tajnostmi, i ohledně zdraví.

„Děkuju, Tesso,“ řekla.

Konec ukázky

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ Morgan

KAPITOLA DRUHÁ Nicole