Stina Jackson

PUSTINA

KALIBR

ÖDESMARK

Copyright © Stina Jackson, 2020

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Helena Matocha, 2020

ISBN 978-80-242-6946-7

Mámě a tátovi

Místo, odkud jste přišli, zmizelo,

místo, kam podle vás směřujete, nikdy neexistovalo,

a místo, kde se nacházíte teď, je dobrý jen k tomu,

abyste ho opustili.

Flannery O’Connorová: Moudrá krev

ČÁST PRVNÍ

PŘEDJAŘÍ 1998

Dívka jde nocí. Bledý měsíc sleduje, jak kličkuje mezi kalužemi z tajícího sněhu. Benzinka otevřená nonstop vrhá na Pustinu neonové světlo. Dívka vejde dovnitř a koupí si plechovku coly a balíček červených marlborek. Prodavač má laskavý pohled a ona od něj raději odvrátí oči. Venku si pak stoupne vedle zářící myčky aut a zapálí si, vyfoukne kouř k obloze a její pozornost upoutá kamion zaparkovaný kousek za stojany. Za volantem spí muž. Na hlavě má černou kšiltovku, brada mu visí na hrudi. Dívka odhodí zpola dokouřenou cigaretu na zem a šlápne na ni. Louže se ve svitu lamp lesknou jako olejové skvrny. Z dálky je slyšet hluk jedoucích aut, ale jinak je všude ticho. Napětím dívce trne v páteři. Dojde ke kamionu, chytí se zpětného zrcátka, vyhoupne se na schůdek a její obličej se ocitne ve stejné výšce jako tvář spícího řidiče. Zblízka si všimne, že je mladší, než si myslela, líce mu zakrývají řídké vousy, v uchu se leskne náušnice.

Dívka pozoruje, jak se jí klouby přibližují ke sklu. Zlehka zaťuká na okno, ale řidič se stejně probudí s trhnutím, automaticky si sundá kšiltovku a odhalí holou lebku. Zamžourá na návštěvnici, chvíli mu trvá, než se rozkouká, ale pak stáhne okénko.

„Co je?“

Přemírou adrenalinu se dívka skoro nemůže usmát. Ruka svírající zrcátko už ji začíná bolet.

„Jen jsem si říkala, jestli bys nestál o společnost?“

Řidič na ni zírá a pak zívne. Nejdřív se zdá, že bude protestovat, ale pak kývne na dveře u místa spolujezdce.

„Tak pojď.“

Dívka obchází kabinu kamionu a v břiše ji šimrá očekáváním, rozhlíží se, jestli ve tmě neuvidí nějaké oči, ale je tu jen prodavač na pumpě a ten se nedívá ven. Jsou skoro dvě hodiny, není tu žádné jiné auto. Kdyby se něco stalo, neexistovali by žádní svědci.

Řidič ztěžka oddechuje, když si sedne vedle něj.

„A kdo vlastně jsi?“

„Prostě holka.“

V kabině to páchne teplým dechem.

„No to vidím.“

Řidič je zaskočený, mne si oči hřbety dlaní a kradmo na ni pokukuje, jako by byla cizokrajné zvíře, které nechce podráždit.

„A proč jsi sem přišla?“

„Zdálo se mi, že jsi sám.“

Dívá se na něj vyzývavě, řidič vypadá vystrašeně, a to jí dodá odvahy. On se zasměje, nervózně si pohrává s vousy a pomrkává po ní.

„Takže ty za to nechceš zaplatit?“

Dívka mu položí ruku na rameno. Stříbrné prsteny se mezi nimi ve tmě lesknou jako slzy a ona doufá, že řidič nepozná, jak v ní pumpuje krev.

„Ne, já nejsem taková.“

V zadní části kabiny je dost místa. Řidič ji přehne přes úzké lehátko, ztěžka jí položí ruce na boky a vnikne do ní. Ani se nesvléknou, kalhoty jim plandají u kolen, jako by měli strach, že je někdo přistihne. Dívka se podívá na zeď a všimne si fotky dítěte. Dítě ručkama objímá kolem krku hnědého labradora, vypadá to, že se do záběru usmívají oba. Pak se dívka podívá na zmuchlané povlečení. Netrvá dlouho a řidič zasténá a vystoupí z ní – rychle, aby veškerá lepkavá tekutina dopadla na zem. Ona se skloní a natáhne si kalhotky. Najednou nemá daleko k pláči a div, že se nezalkne, aby ho zastavila.

Řidiči to zjevně zlepšilo náladu. Zapne si pásek a do rukou jako by mu vjela vlna odvahy, chová se jako kluk, který právě přišel o panictví. Dívka se tomu v duchu diví. Jak jsou stejní. Chlapi.

Pak si sednou dopředu na sedadla a kouří. Za velkými okny se rozkládá temný a vlhký svět. Dívku svědí v podbřišku, ale už se jí nechce brečet.

„Kam odsud jedeš?“

„Do Haparandy.“

Jeho nářečí je legrační, jako by zpíval.

„Nepojedeš se mnou?“ zeptá se jí.

Ona odvrátí hlavu a vyfoukne kouř.

„Já mám namířeno dál než jen do Haparandy.“

Jeho zuby ve tmě září. Tohle ještě nikdy v životě neudělal. Už je na něm vidět, že začíná mít špatné svědomí. Mluvením se snaží zahladit, co se právě stalo, kývne směrem k pumpě.

„Zrovna jsem si chtěl jít koupit něco k jídlu, chceš taky?“

„Tak třeba skořicového šneka.“

„Fajn, já ti ho koupím.“

Řidič vytáhne klíčky ze zapalování, a než otevře dveře a vystoupí, nesměle se na ni usměje. Když jde po parkovišti a ignoruje cákance vody z louží, vypadá dost neohrabaně. Dívka ho sleduje až do chvíle, než zmizí v obchodě, uvažuje, že by s ním přece jen jela. Třeba by mohla vystoupit v Luleå. Slyšela, že je to docela velké město, a ve městech se dá zmizet.

Nejhorší byl soumrak. Ten pocit, že promarnila další den. Den jako každý jiný. Stála na svém místě za pokladnou a snažila se ignorovat tmu, která se snášela venku za okny obchodu. Stát ve světle zářivek bylo jako stát v záři reflektorů. Lidi, co se tu zastavili natankovat, ji v tom světle viděli, její unavené pohyby a těkající pohled. Řídké vlasy stěží dosahující na ramena, falešný úsměv, který ji bolel na tvářích. Oni ji viděli, zatímco ona je mohla jen tušit.

Benzinka se nacházela uprostřed městečka a ona znala jména skoro všech, kdo sem chodili, ale osobně se neznala s nikým. Možná že oni si mysleli, že se znají s ní. Každopádně věděla, jak ji propírají. Björnlundovu dceru, které svět ležel u nohou, ale nedokázala zvednout zadek. A teď už bylo moc pozdě, krása i životní elán ji pomalu začaly opouštět. Zpěv utichl. Jediné, co stvořila, byl syn, ale nikdo nevěděl, jak k tomu vlastně došlo, protože žádného přítele nikdy neměla. Alespoň se o žádném nevědělo. Kluk se narodil zčistajasna, a i když se za ta léta šířila spousta zvěstí, nikdy se nezjistilo, kdo je jeho otec. Byla to taková nepříjemná záležitost, která i v dnešní době dovedla rozpoutat hádku. Jediné, na čem se lidi ve vesnici dokázali shodnout, bylo, že Liv Björnlundová nikdy nebude jako ostatní. Nebýt těch peněz, možná by ji dokonce litovali. Jenže je těžké litovat někoho, kdo má celé jmění.

Liv se napila vychladlé kávy z automatu a kradmo se podívala na hodiny. Každá vteřina jako by jí pulzovala ve spáncích. Přesně v devět se pro dnešek ze záře reflektorů ztratí. A jestli ne, tak jí vybuchne mozek. Ale noční směna přišla až v devět a pět minut. Jestli si kolega všiml, jak Liv zuří, tak to nedal najevo.

„Venku na tebe čeká táta,“ řekl.

Vidar Björnlund zaparkoval na svém obvyklém místě u stojanů s naftou. Seděl v omláceném volvu a pěstmi podobnými pařátům bolestivě svíral volant. Na sedadle za ním se choulil jako stín Simon a díval se do mobilu. Liv se ho při nasedání dotkla kolenem, a když si zapínala pás, syn na chvíli zvedl oči a s matkou se na sebe usmáli.

Vidar otočil klíčkem v zapalování a auto se zakašláním naskočilo. Ta popelnice spatřila světlo světa už na začátku devadesátých let a víc než na silnice plné výmolů už by se hodila do šrotu, ale když to Liv někdy řekla, Vidar jen odmítavě mávl rukou.

„Sice nepřede jako kočka, ale vrní.“

„A nemyslíš, že je načase trochu se pochlapit a koupit nové?“

„Ani náhodou. Koupit si nový auto je jako vytírat si zadek penězma.“

Liv se znovu podívala na Simona, jeho dlouhé nohy a ruce v bundě jako by vyplňovaly celé zadní sedadlo. Ta změna se s ním stala postupně, aniž by si ona něčeho všimla; jednoho dne z něj prostě byl dospělý chlap. Dětsky naducané tvářičky vystřídaly ostré rysy a narudlé chmýří pod nosem, které s každým dnem houstlo. Její kulaťoučký chlapeček se dočista ztratil. Liv se snažila upoutat jeho pozornost, ale on si jí nevšímal, jen rychle ťukal něco do telefonu, hluboce ponořen do světa, kam matka nemá přístup.

„Jak bylo ve škole?“

„Jo, dobrý.“

„Škola,“ odfrkl si Vidar. „Ztráta času.“

„Nech toho,“ okřikla ho Liv.

„Ve škole se naučí jen tři věci: chlastat, rvát se a honit holky.“

Vidar natočil zrcátko tak, aby viděl na vnuka.

„Nebo se pletu?“

Simon si zakryl pusu límcem, ale Liv viděla, že se směje. On měl z dědečka vždycky větší legraci než ona, dokázal smíchem odbýt to, kvůli čemu se jí vařila krev v žilách.

„To říkáš jen proto, že sám žádnou školu nemáš,“ odsekla Liv.

„K čemu by mi byla škola? Já už jsem chlastat a rvát se uměl. A co se týče holek, nikdy mi žádná neutekla. Minimálně když jsem byl ještě mladý.“

Liv zavrtěla hlavou a radši se podívala do lesa. Odvrátila hlavu od žilnatých rukou na volantu a stařeckého dechu, který přímo propaloval vzduch. Asfalt po chvilce přešel ve štěrk a stromy semkly auto z větší blízkosti. Nepotkali jediné auto. Jejich světla byla v okolní tmě jediná. Liv si rozepnula horní knoflíčky na pracovní halence a podrbala se na prsou a krku. Svědění se vždycky cestou domů zhoršovalo, jako by se celé její tělo zoufale snažilo dostat z kůže. Tisíce komárů na temeni hlavy a na pažích ji nutily drbat se až do krve. Když si toho náhodou Vidar nebo Simon všimli, nic neřekli, už na to byli zvyklí. Klukovi chvílemi vibroval mobil, neustále si žádal jeho pozornost. Stařec sledoval silnici a naprázdno pohyboval čelistmi. Radši slova jen přežvykoval v puse, než aby se o ně s někým podělil.

Když vjeli do Pustiny, vybavily se Liv vzpomínky na to, jak kolikrát vyskočila z auta a běžela. Utekla rovnou do objetí smrků, jako by ji dokázaly ochránit. Vesnice byla poslední výspou na silnici, která už nikam dál nevedla. Pár mil západně odsud ji pohltil les a ruiny zašlých časů. Když člověk vesnici objel, brzy dospěl k závěru, že i ji už se chystá pohltit les. Domy se rozkládaly dostatečně daleko jeden od druhého, dělil je od sebe borovicový porost, bažiny a černé jezero, které leželo uprostřed vší té pustiny. Stálo tu dohromady čtrnáct usedlostí, ale jen pět bylo obydlených. Zbytek měl zatlučená okna a ošlehané zdi pomalu pohřbívalo okolí.

Liv to tu znala lépe než sebe sama. Prošlapávala stezičky lesem a věděla, kde vyvěrá jaký pramen, kde rostou ostružiny a kde jsou zapomenuté studny. Znala i lidi, i když těm se vyhýbala. Dokázala rozeznat smích a pachy nesené větrem a nemusela ani zvedat zrak, aby poznala, čí auto to zrovna projelo kolem nebo kdo rozřízl ticho motorovou pilou. Slyšela štěkot jejich psů. Bučení jejich krav. Dusilo ji to a zároveň dodávalo život. Půda a lidé.

Björnův statek, její rodný dům, se rozkládal na kopečku, v bezpečném objetí lesů. Ze svého pokoje v patře Liv viděla až na černé oko jezera v údolí. Vidar dům postavil před jejím narozením a ona tady vydržela až hluboko do zralé dospělosti, ačkoli už jako dítě tvrdila, že odsud uteče. A nejen že tu zůstala, na tomto bohem zapomenutém místě nechala vyrůstat i Simona. Tři generace pod stejnou střechou, jako se žilo dřív, když si to žádala nouze. Jenže teď nouze nebyla, kromě té, kterou si vytvářeli lidi sami, aby se k sobě připoutali. A čím déle plynul čas, tím těžší bylo pohlédnout nad špičky smrků a představit si nějaké jiné místo. To už pak bylo jednodušší nechat se pohltit i se zbytkem vesnice.

Vidar zahnul k závoře před příjezdovou cestou a odkašlal si.

„Domove, sladký domove,“ pronesl a s láskou se podíval na polorozpadlé stavení na vršku.

Zatímco motor stále běžel, Simon vystoupil a sklonil se nad visacím zámkem. Zezadu ho Liv už nepoznávala, rostla mu ramena a mohutněla šíje. Simon nadzvedl závoru, Vidar pomaličku projel a Simon závoru zase spustil a zamkl. Cestou k domu si Liv zuřivě drbala svědící krk.

„Už to není žádné dítě,“ poznamenala.

„Ne, a to je moc dobře,“ přitakal otec.

Liv se na něj kradmo podívala a v duchu si pomyslela, že i na něm už se čas podepsal. Vidar s věkem celý seschl, vrásčitá kůže mu visela na kloubech a působila dojmem, že otec pomalu odumírá zevnitř. Ale oči mu ještě planuly životní sílou, kdykoli se na dceru zahleděl, byly v nich dva nezdolné plameny. Liv se odvrátila a v okýnku auta spatřila vlastní prázdný pohled. Soumrak byl dávno pryč a kolem se černala naprostá tma.

*

Liam Lilja na sebe pohlédl do rozbitého zrcadla. Dlouhá prasklina ve skle mu probíhala jako jizva celým obličejem, deformovala mu nos a tvář. Dolní polovina se mračila. Bílé zuby v černých vousech. Horní polovina se neusmívala. Jen upřeně zírající oči mu oplácely pohled. Drze, jako by se chtěly hádat. Kdyby to nebyly jeho vlastní oči, takový výraz by nedovolil. Postaral by se, aby ten druhý zrak sklopil.

„To se tam maluješ nebo co?“ ozval se zpoza dveří Gabriel.

„Už jdu.“

Liam pustil vodu, strčil ruce do studeného proudu a umyl si obličej. Svědila ho rána na tváři a do toho ho bodlo v zubu. On ale bolest vítal, dodávala světu na ostrosti.

Z osvětleného obchodu se na něj díval prodavač. Postarší plešatý muž, nervózně mrkal. Při pohledu na něj se Liama zmocňoval vztek, cítil, jak mu tuhne obličej. Jak se čas zpomaluje. Gabriel mu přitiskl na prsa pytlík chipsů, moc silně, takže obsah zakřupal.

„Tady máš něco na zub,“ řekl. „Koupil jsem i cíga.“

V autě pak jedli chipsy a pili ledovou colu. Nebe začínalo světlat, ale slunce se ještě nedostalo nad vrcholky stromů. Gabriel do sebe nacpal celý pytlík chipsů během deseti minut a pak si mastnýma rukama začal balit jointa.

„Včera jsem kontroloval sklizeň,“ řekl. „Dvě lampy přestaly svítit, musíme je vyměnit.“

Liam zmuchlal pytlík a nastartoval.

„To je tvoje věc,“ odsekl. „Já v tom už nejedu.“

„Kytky jsou nádherný,“ pokračoval Gabriel, jako by ho neslyšel. „Zatím úplně nejhezčí. Zvednu cenu.“

Liam se podíval na vedlejší auto. Nějaká žena si tam líčila rty a pak zívla. Ústa vytvořila nebezpečný rudý kruh. Liam se v duchu ptal, kde asi pracuje a jestli má děti. Možná má dům a zahradu s houpačkami. Řidič, asi její manžel, se vrátil z pumpy a sedl za volant, na nose měl brýle a vlasy učesané mokrým hřebenem. Liam si projel prsty svou kštici, ale jeho hrubé vlasy se nedaly jen tak umravnit. Je jedno, jak moc se bude snažit, nikdy nebude vypadat jako ostatní.

Pak vyjeli z Arvidsjauru, vydali se po silničkách klikatících se pryč od lidí, čím dál hlouběji do netknutého území. Velká vodní zrcadla po obou stranách silnice rudla spolu s nebem. Gabriel kouřil jointa se zavřenýma očima, ticho narušoval, jen když ho dráždil kašel. Jako by se mu uvolnilo žebro a rachotilo mu v hrudníku. Ve spodním rtu měl jizvu, kvůli které mu levý koutek visel dolů, pozůstatek rybářského háčku, který se mu tam zasekl v dětství. Ale Gabriel tvrdil, že to má od bodnutí nožem. To se k němu hodilo líp.

U paty jezer se rozkládal jen les, temné stromy obkličovaly popraskaný asfalt a Liama se zmocnil nepříjemný pocit.

„Ví, že přijedeme?“

Gabriel si odkašlal, kabinu naplnil pach nečištěných zubů a kouře.

„Ví.“

Zničehonic se vedle nich vynořila vlaková kolej, chvíli je doprovázela, než ji opět pohltil les. Projeli kolem opuštěného nádraží, v jehož okolí podřimovala zeleň. Ještě tu stály vagony plné děr od průstřelů, jimiž se ven valil jehličnatý porost a různé jiné rostliny. O kousek dál stály zbytky usedlosti obklopené prázdnými ohradami, ve kterých nezpasená tráva a mrtvé květiny čekaly, až jim slunce zavelí vstát.

Asfalt přešel ve štěrk, Liam zahnul na menší silničku a pak ještě na menší. Ze začátku tu vždycky odbočil špatně, to ještě neměl řidičský průkaz a auto, ve kterém jeli, bylo nastartované přes kabely. Tehdy mu cesta do Juhova domu připadala jako labyrint pustinou, a přesně o to taky šlo. Nikdo ho tu neměl najít.

Vedle černého zpívajícího jezírka vykukovala mezi stromy nenatřená dřevěná chatka. Nebyla tam zavedená voda ani elektřina. Liam zaparkoval v uctivém odstupu, chvíli pak čekali v autě a sbírali odvahu. Z komína stoupal kouř a pokládal se na les jako deka. Nebýt těch mrtvých zvířat, vypadalo by to skoro idylicky. Ze stromu visela dvě těla, stažená a bez hlavy. Obří kusy masa lesknoucí se ve světle.

Když otevřeli dveře, přivítalo je šumění jedlí a zurčení jezírka. Liam vzal igelitku s kávou a marihuanou, na mrtvoly zvířat se nepodíval. Na mrazivou chvilku ho napadlo, že jsou to lidi, co si je Juha rozřezal a pověsil.

Juha Bjerke, osamělý vlk, který se lidem vyhýbal a jen málokdy se odvážil do města. Říkalo se, že je to všechno kvůli loveckému neštěstí z devadesátých let, Juha prý omylem zastřelil vlastního bratra. Policie to nevyšetřovala, ale jeho matka mu prý nikdy neodpustila a šuškalo se, že to Juha udělal schválně, ze závisti. Všechno se to stalo, než se Liam narodil, a jediné, co věděl jistě, bylo, že Juha nesnáší lidi stejně, jako lidi nesnáší Juhu.

Z křoví vyběhl pes a oba muži tiše čekali, zatímco zvíře čenichalo a ježilo se. Z hrdla se mu dralo vrčení, ačkoli touhle dobou už je muselo poznat. Gabriel si odplivl do trávy.

„Nejradši bych tu bestii zastřelil.“

Cestou k domu šel pes před nimi.

„Jdi první,“ šeptl Gabriel, „tebe má radši.“

Jak se blížili k domu, Liam trnul. Návštěvy u Juhy mu naháněly hrůzu, i když ho většinou sotva viděli. Většinou jen natáhl ruku, dal jim peníze a vzal si věci. Na klábosení moc nebyl. Ale Liamovi vždycky ztuhly svaly, sotva jeho opuštěné stavení uviděl.

Gabriel na tom byl stejně. Ztichl a šel pár kroků za Liamem. Možná na ně tak působila Pustina a fakt, že jsou na Juhově území. Nebo se nad tím osamělým člověkem vznášela jako bouřkový mrak stará tragédie. Ačkoli už od neštěstí uplynula řada let, Juha měl smutek hluboko vrytý do tváře. Člověk, který ztratil úplně všechno, je děsivý.

Na vstupních dveřích byla halabala přitlučená lebka nějakého zvířete, a když Liam zaklepal, zachvěla se. Pes u jejich nohou ztěžka oddechoval a zevnitř se ozvalo skřípání, kroky po ošoupaných dřevěných prknech. Dveře se otevřely jen na škvírku, odhalily v ní hubený stín. Uvnitř hořel oheň, stíny plamenů tančily po zdi. Juha vystrčil hlavu a zamračil se do soumraku. Bylo mu dost na to, aby byl jejich otec, něco mezi čtyřiceti a padesáti, ale tělo měl vypracované a šlachovité jako mladík. Dlouhé vlasy nosil stažené do culíku a obličej mu zvrásnilo drsné počasí a těžký osud.

Beze slova si od Liama vzal pytlík, přičichl k němu, aby se přesvědčil o pravosti obsahu, a pak klukovi podal peníze. Liamovi stačilo se na svazeček podívat, aby věděl, že to nestačí. Překvapilo ho to. Juha Bjerke se je ještě nikdy nepokusil podvést.

„To je jen půlka.“

Juhovi se blýsklo v očích.

„Co?“

„Musíte to zaplatit celé, tohle je jen půlka.“

Juha se kočičím pohybem stáhl zpět do stínů. Jednu ruku schovával za zády, jako by v ní něco držel, možná zbraň. Liamovi se rozbušilo srdce.

„Pojďte na chvíli dovnitř,“ řekl Juha ze tmy. „Promluvíme si.“

Konec ukázky

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

PŘEDJAŘÍ 1998