Foundryside

Copyright © 2018

by Robert Jackson Bennett

All rights reserved

Cover pictures by Tif Andria,

Novikov Alex, Songquan Deng

and tan_tan by Shutterstock.com

Cover design by Will Staehle

Translation © Milan Pohl, 2020

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2020

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0445-9 (PDF)

ISBN 978-80-275-0446-6 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0447-3 (MobiPocket)

Jacksonovi

a Harveymu

ČÁST I

PLEBSINY

Vše má svou cenu. Někdy ji splácíme penězi, jindy potem a časem. Anebo krví.

Zdá se, že lidstvo nejochotněji sahá po poslední zmíněné měně. A nikdy nebereme na vědomí, kolik jí utrácíme, není-li naše vlastní.

— KRÁL ERMIEDÉS EUPATÓR,

„ÚVAHY O DOBÝVÁNÍ“

KAPITOLA 1

Sancie Gradová ležela tváří v bahně, vmáčknutá pod dřevěnou plošinu u staré kamenné zdi, a přemítala nad tím, že tenhle večer neprobíhá ani trochu podle jejích představ.

Přitom to začalo docela slibně. Pomocí padělaných dokladů pronikla na pozemek Michielů, šlo to jako na drátkách, stráže u první brány o ni málem ani nezavadily pohledem.

Pak došla k drenážnímu tunelu a v tu chvíli jako by se drátky zašmodrchaly. Musela uznat, že to klaplo — díky drenážnímu tunelu proklouzla pod všemi vnitřními branami a zdmi a přiblížila se ke slévárně Michielů —, ale její informátoři se jaksi zapomněli zmínit, kolik je v tunelu stonožek, bahenních zmijí a koňských i člověčích hoven.

Sancii se to nezamlouvalo, nějak to však zvládla. Sračkami ostatně nelezla poprvé.

Brodit se řekou splašků má ovšem jeden háček, a sice že na vás ulpí příšerný puch. Když se Sancie kradla areálem slévárny, držela se pokud možno po větru od bezpečnostních stanovišť. Jenomže právě ve chvíli, kdy dorazila k severní bráně, jakýsi strážný opodál vykřikl: „Panebože, co je to za smrad?“ a pak se šel k jejímu zděšení svědomitě poohlížet po zdroji.

Upláchla mu, aniž ji zahlédl, musela však prchnout do slepé uličky ve slévárně a ukrýt se pod rozpadající se dřevěnou plošinu, která kdysi nejspíš sloužila jako strážní stanoviště. Vzápětí pochopila, že tento úkryt není zrovna ideální, neskýtal jí totiž žádnou možnost útěku: v uličce kromě plošiny, Sancie a strážného nic nebylo.

Sancie civěla na jeho zabahněné boty, zatímco rázoval před plošinou sem a tam a hlasitě nasával do chřípí vzduch. Počkala, až kolem ní projde, a vystrčila hlavu z úkrytu.

Byl to mohutný chlap, na hlavě měl lesklou ocelovou přilbu a na těle kožený kyrys s logotypem Korporace Michiel — plamenem svíce v okně —, nemluvě o kožených náramenících a nátepnících. Ještě znepokojivější však bylo, že z pochvy za pasem mu trčel rapír.

Sancie si rapír prohlédla přimhouřenýma očima. Strážný pořád ještě kráčel směrem od ní a jí připadalo, že v hlavě slyší jakýsi šepot, monotónní hlas přicházející odněkud z dálky. Předem předpokládala, že ta zbraň je skribovaná, a onen tichý šepot jí to potvrdil. Věděla, že skribovaná čepel by ji dokázala téměř bez námahy přeseknout vedví.

Nechala jsem se zahnat do kouta jako úplná nána, pomyslela si, když zase zalezla. A to jsem sotva začala.

Musela se dostat k silnici pro povozy, která nejspíš byla jenom něco přes padesát metrů daleko, za protější zdí. A musela sebou hodit.

Zamyslela se nad tím, jaké má možnosti. Asi by po něm mohla fouknout šipku, s sebou si totiž vzala malou bambusovou foukačku a sadu drobných, ale drahých šipek napuštěných jedem bolebodek — smrtonosných ryb žijících hlouběji v oceánech. Při dostatečném zředění by měl toxin svoji oběť pouze na několik hodin uvrhnout do hlubokého spánku, po kterém bude následovat naprosto příšerná kocovina.

Jenomže strážný měl celkem ucházející zbroj. Sancie by musela precizně mířit, možná vzít na mušku jeho podpaží. Riziko, že se netrefí, bylo moc vysoké.

Asi by se ho mohla pokusit zabít. Potichu se k němu přikrást a potom použít dýku. I když měla jen drobnou postavu, na svou velikost byla silná.

Zabíjení jí ale nešlo zdaleka tak dobře jako loupení a tohle byla dobře vycvičená ostraha kupeckého podniku. Takovéhle vyhlídky se jí vůbec nezamlouvaly.

Sancie navíc nepřišla do slévárny Michielů proto, aby podřezávala hrdla, rozbíjela lebky nebo lámala nosy. Měla tu úkol.

Uličkou se rozlehl hlas: „Hej, Nicolao! Proč nejseš na svým místě?“

„Ve stokách asi zase něco chcíplo. Páchne to tu jak u mrtvejch!“

„Hmm, momentíček,“ řekl hlas. Sancie zaslechla kroky.

Do pekel, pomyslela si. Už je tu mám dva…

Musela odsud zmizet, a to rychle.

Podívala se na kamennou zeď za sebou a zamyslela se. Pak si povzdechla, doplazila se až k ní a zaváhala.

Nechtěla svou sílu vyčerpat tak brzy. Jenže neměla na vybranou.

Sancie si stáhla levou rukavici, přitiskla holou dlaň ke tmavým kamenům a použila svou schopnost.

Zeď k ní promluvila.

Vyprávěla jí o dýmu ze slévárny, o horkých deštích, o mechu, který se po ní rozlézal, o tichounkých krůčcích nesčetných mravenců, kteří v uplynulých desetiletích cupitali po jejím kropenatém povrchu. Celá stěna vyvstala před Sanciiným duševním zrakem a ona vnímala každou škvíru a prasklinu, každou hrudku malty a každý umazaný kámen.

Všechny tyto informace proudily do Sanciiny mysli od první vteřiny, kdy se dotkla zdi. A v tom náhlém přívalu vědomostí bylo i to, v co doopravdy doufala.

Volné kameny. Čtyři, a velké, pouhých pár kroků od ní. A za nimi jakýsi tmavý, uzavřený prostor, široký a vysoký asi metr dvacet. Okamžitě věděla, kde ho najít, jako by tu zeď sama stavěla.

Na druhý straně je nějaká budova, pomyslela si. Stará budova. Výborně.

Odtáhla ruku. Dlouhá jizva, která se jí táhla po pravém spánku, ji k jejímu zděšení začínala pobolívat.

Neblahé znamení. Dnes večer bude muset svůj talent používat ještě mnohem intenzivněji.

Zase si rukavici navlékla a přelezla k volným kamenům. Vypadalo to, jako by tam kdysi bývala dvířka, ale před lety je zřejmě zatarasili. Znehybněla a zaposlouchala se. Zdálo se, že oba strážní teď hlasitě větří ve vánku.

„Přisámbůh, Pietro,“ řekl jeden, „páchlo to jak ďáblovo lejno!“ Společně začali procházet uličku.

Sancie uchopila horní volný kámen a co nejopatrněji za něj zatáhla.

Poddal se, maličko povylezl ven. Ohlédla se ke strážným, kteří se pořád ještě handrkovali.

Rychle a tiše vytáhla těžké kameny ze zdi a jeden po druhém je položila do bahna. Potom nakoukla do prašného prostoru za nimi.

Uvnitř panovala tma, nyní tam však pronikla troška světla — a Sancie zahlédla spoustu maličkých očiček, která na ni z přítmí zírala, a hromádky hovínek na kamenné podlaze.

Krysy, pomyslela si. Fůra krys.

Ale nebylo zbytí. Bez rozmýšlení se vsoukala do tmavého stísněného prostoru.

Krysy propadly panice a začaly lézt po stěnách, prchat do štěrbin mezi kameny. Několik jich pelášilo přes Sancii, a pár se jich dokonce pokusilo Sancii kousnout. Ona však měla na sobě cosi, čemu říkala „zlodějský ohoz“, doma na koleni vyrobený úbor s kapucí, který sestával z tlusté šedivé vlněné látky a staré černé kůže, zakrýval jí celé tělo a nedal se snadno protrhnout.

Když protáhla ramena otvorem, honem ze sebe krysy setřásla či smetla — jenže potom se jedna velká krysa, která mohla vážit klidně kilo, zvedla na zadní a výhrůžně na ni zasyčela.

Sancie se rozmáchla a praštila velkou krysu pěstí, rozmačkala jí lebku o kamennou podlahu. Zaposlouchala se, jestli ji nezaslechli strážní, a když se přesvědčila, že tomu tak není, pro jistotu majzla krysu ještě jednou. Potom si dovnitř vlezla celá, opatrně vystrčila ruce a zabarikádovala za sebou průlez volnými kameny.

Tak, pomyslela si, když ze sebe setřásla další krysu a ometla hovínka. Nakonec to nebylo tak zlý.

Rozhlédla se kolem sebe. I když tam byla tma jako v pytli, její oči už si na to zvykaly. Zdálo se, že tohle místo kdysi sloužilo jako krb, kde si dělníci ze slévárny vařili obědy. Krb sice zazdili, ale komín nad její hlavou byl pořád ještě volný. Nyní ovšem rozeznávala, že nahoře se ho někdo pokusil zabednit.

Prozkoumala ho očima. Komín nebyl zrovna široký. Na druhou stranu, velká nebyla ani Sancie. A pronikat do stísněných prostor jí vždycky šlo.

S heknutím se vymrštila do výšky, zaklínila se do mezery a píď za pídí se začala soukat komínem vzhůru. Byla asi v polovině, když vtom k ní zdola dolehlo břinknutí.

Strnula a stočila pohled dolů. Ozvalo se bouchnutí, potom zarachocení a do krbu pod ní se rázem valilo denní světlo.

Do topeniště nakoukla ocelová přilba. Strážný se podíval na opuštěné krysí hnízdo a vykřikl: „Fujtajksl! Koukám, že si tu krysy udělaly pěknej bejvák. To musel bejt ten smrad.“

Sancie zírala dolů na strážného. Kdyby třeba jen zvedl hlavu, okamžitě by ji zmerčil.

Strážný civěl na velkou krysu, kterou zabila. Snažila se nepotit, aby mu na přilbu nedopadla jediná kapka.

„Potvory zasraný,“ ucedil strážný. Pak jeho hlava zase zmizela.

Sancie čekala, pořád ještě se neodvažovala pohnout — slyšela je dole mluvit. Potom se hlasy pomalu vzdálily.

Potichu vydechla. Takovýho rizika, jenom abych se dostala k jednomu zatracenýmu povozu.

Vyšplhala komínem až nahoru. Prkna, kterými byl zakrytý, snadno vylomila, pak vylezla na střechu budovy, lehla si na břicho a rozhlédla se.

Ke svému překvapení se nacházela přímo nad silnicí pro povozy — přesně tam, kam se potřebovala dostat. Sledovala, jak se jeden z povozů řítí bahnitou ulicí k překladišti, zářící skvrně rušného světla v potemnělém areálu slévárny. Nad překladištěm se tyčila samotná slévárna, velká cihlová stavba téměř bez oken, zato však se šesti tlustými továrními komíny chrlícími kouř do noční oblohy.

Dolezla na kraj střechy, stáhla si rukavici a holou rukou nahmátla hranu zdi pod sebou. Zeď jí vyrostla v hlavě spolu s každým křivým kamenem, každým trsem mechu — a každou pořádnou oporou pro ruce a nohy, která by se jí cestou dolů mohla hodit.

Spustila se přes okraj a zahájila sestup. V hlavě jí tepalo, ruce ji bolely a od hlavy k patě byla upatlaná od nejrůznějšího sajrajtu. Ještě jsem nedodělala ani první krok, a už mě to málem stálo kejhák.

„Dvacet tisíc,“ šeptala si, zatímco šplhala níž a níž. „Dvacet tisíc duvotů.“

Doslova královská odměna. Za dvacet tisíc duvotů byla Sancie ochotná spolknout spoustu sraček a cedit docela dost krve. Aspoň víc než doposud.

Podrážky jejích bot se dotkly půdy a ona se dala do běhu.

Silnice pro povozy byla osvětlená dost mizerně, vpředu se však rozkládalo překladiště slévárny, které se koupalo v záři ohňových košů a skribovaných luceren. I v tuto pozdní hodinu v něm bylo rušno jako v úle: dělníci chvátali sem a tam a vykládali povozy, které se před nimi řadily. Dohlížela na ně hrstka znuděných stráží.

Sancie podél zdi našlapovala blíž a blíž, když vtom se ozvalo zadunění. Ztuhla, odvrátila hlavu a celým tělem se přitiskla ke zdi.

Po silnici se prořítil další ohromný povoz a ohodil ji šedivým blátem. Mrkáním si tu špínu vyhnala z očí a dívala se za odjíždějícím vozem. Zdálo se, že se pohybuje sám od sebe: netáhl ho ani kůň, ani osel, vlastně vůbec žádné zvíře.

Sancii to nevyvedlo z míry. Znovu se zahleděla ke slévárně. Byl by vážně pech, pomyslela si, kdybych prolezla řekou splašků a hromadou krys, jenom aby mě přejel skribovanej povoz jako toulavýho psa.

Pokračovala v chůzi, a zatímco se blížila, bedlivě povozy sledovala. Do některých byli zapřažení koně, ale do většiny nikoli. Přijížděly ze všech koutů města Tevanne — od kanálů, z ostatních sléváren nebo z nábřeží. Sancii zajímala především posledně jmenovaná lokalita.

Přikrčila se pod okraj nakládací rampy a přikradla se k řadě povozů. A když k nim přistoupila, uslyšela v hlavě jejich šepot.

Mumlání. Brebentění. Tlumené hlasy. Nikoli povozů tažených koňmi — ty mlčely —, nýbrž těch skribovaných.

Podívala se na kola nejbližšího povozu a hned to zahlédla.

Na velkých dřevěných kolech bylo z vnitřní strany cosi napsáno, jakési vláčné, vázané písmo, jakoby vyvedené lesklým stříbřitým kovem: „symboly“ nebo jen „symby“, tak je označovala tevannská elita. Většina lidí jim ovšem říkala skriby.

Sancii sice skribovat nikdo nenaučil, ale jak skribované vozy fungují, vědělo v Tevanne každé malé dítě. Příkazy zapsané na kolech je přesvědčovaly, že se nacházejí na svahu, kola tomu bezmezně věřila, a cítila tedy povinnost otáčet se, valit se z kopce — i kdyby tam vůbec žádný kopec nebyl a vůz projížděl pouze po, řekněme, dokonale rovné (byť obzvlášť bahnité) vozovce podél kanálu. Šofér seděl v kabině a manipuloval s řízením, které kolům sdělovalo něco jako: „Hele, teď jsme na strmém svahu, koukejte se pořádně roztočit,“ nebo: „Ne, počkat, kopec se zmírňuje, takže zpomalíme,“ nebo třeba: „Už tu není vůbec žádný svah, tak prostě zastavíme.“ A dokonale ošálená kola ho s radostí poslechla. Koně, mezci ani kozy, ani žádní jiní hloupí tvorové, kteří by se nechali přemluvit, aby vozili lidi sem a tam, proto nebyli potřeba.

Skriby fungovaly přesně takhle: jednalo se o pokyny, které přesvědčovaly bezduché předměty, na nichž byly zapsány, aby vybranými způsoby přestávaly poslouchat realitu. Skriby ovšem bylo třeba důkladně promyslet a pečlivě nachystat. Sancie slýchala příběhy o tom, že první skribované vozy neměly patřičně zkalibrovaná kola, a přední kola se při téže příležitosti domnívala, že jedou z kopce, zatímco zadní kola si myslela, že jedou do kopce. Vůz to rozervalo na kusy, kola se závratnou rychlostí řítila ulicemi Tevanne a výsledkem byla spousta ničení, mrzačení a umírání.

Tohle všechno znamenalo, že ochomýtat se poblíž takových kol, byť sebemodernějších, nepatřilo zrovna k nejrozumnějším způsobům, jak naložit s načatým večerem.

Sancie po čtyřech dolezla k jednomu z kol. Zatínala zuby, jak jí skriby čím dál hlasitěji šeptaly do uší. Tohle byla asi nejdivnější součást jejích schopností — v životě nepotkala nikoho jiného, kdo by skriby slyšel —, ale dalo se to snést. Nesrozumitelného mumlání si nevšímala a prostrčila pravý ukazovák a prostředník škvírami v rukavici, takže se konečky obou prstů ocitly ve vlhkém vzduchu. Dotkla se jimi kola povozu a zeptala se ho, co ví.

A podobně jako předtím zeď v uličce jí kolo odpovědělo.

Vyprávělo jí o popelu, o kameni, o plápolajícím ohni, o jiskrách a železe.

Kdepak, pomyslela si Sancie. Tenhle povoz nejspíš přijel ze slévárny — a Sancii dnes večer slévárny nezajímaly.

Vyklonila se zpoza zadního konce povozu, potvrdila si, že ji stráže nezahlédly, a pokračovala k dalšímu vozu v řadě.

Špičkami prstů se dotkla jeho kola a zeptala se ho, co ví.

Kolo znalo měkkou, jílovitou půdu, pronikavý pach hnoje, vůni drcené trávy a rostlinstva.

Nejspíš venkovský statek. Kdepak. Tohle taky ne.

Proplížila se k dalšímu vozu, tentokrát docela obyčejnému koňskému povozu, dotkla se jeho kola a zeptala se ho, co ví.

Vědělo o popelu a ohni, o žáru, syčících jiskrách při tavení rudy…

Tenhle přijel z další slévárny, pomyslela si. Podobně jako ten první. Snad se Sarkův informátor nespletl. Jestli všechny vozy přijely ze sléváren nebo statků na venkově, tak to můžu rovnou odpískat.

Vyrazila k dalšímu povozu a kůň při jejím pohybu nesouhlasně zafrkal. Byl to předposlední povoz v řadě, takže jí rychle docházely možnosti.

Natáhla ruku, dotkla se kola a zeptala se ho, co ví.

Tohle kolo mluvilo o drobných oblázcích, o soli, mořských chaluhách, štiplavé chuti mořské tříště, dřevěných trámech smáčených vlnami…

Sancie s úlevou přikývla. To je on.

Sáhla do kapsy na svém úboru a vyňala z ní prazvláštně vypadající předmět: malý bronzový plát popsaný mnoha symby. Vytáhla lahvičku dehtu, potřela jím zadní stranu kovové destičky, natáhla se do povozu a připlácla bronzový plát k jeho podlaze.

Zarazila se, když si vybavila to, co jí pověděly její kontakty na černém trhu.

Připevni naváděcí plát k předmětu, za kterým chceš letět, a přesvědč se, že dobře drží. Nesmí upadnout.

A… co kdyby přece jen upadl? Třeba na dlažbě nebo tak? zeptala se tehdy Sancie.

No, tak to bys umřela. Nejspíš dost šerednou smrtí.

Sancie přimáčkla bronzový plát pevněji. Opovaž se mě zabít, zaškaredila se na něj. Při tomhle zkrunděným kšeftu mám beztak fůru příležitostí, jak natáhnout bačkory. Pak vyklouzla ven, proplížila se mezi ostatními povozy a vrátila se na vozovku a do areálu slévárny.

Tentokrát byla opatrnější a dávala si pozor, aby se ode všech stráží držela po větru. Za chvíli už byla u drenážního tunelu. Teď se musela tou smrdutou stokou probrodit zpátky a honem vyrazit k nábřeží.

Tam měl samozřejmě namířeno i povoz, do kterého strčila naváděcí plát. Jeho kola mluvila o mořské tříšti, oblázcích a slaném vzduchu a s těmito věcmi se mohla setkat jedině na nábřeží. Snad jí povoz pomůže se do té přísně střežené oblasti dostat.

Protože někde na nábřeží se nachází trezor. A někdo nepochopitelně bohatý Sancii najal, aby z něj ukradla jednu konkrétní věc výměnou za jednoduše nepředstavitelnou sumu peněz.

Krást jí nevadilo. Šlo jí to. Ale po téhle noci už to možná nikdy nebude mít zapotřebí.

„Dvacet tisíc,“ odříkávala si potichu. „Dvacet tisíc. Dvacet tisíc voňavých, voňavoučkých duvotů…“

Spustila se do stoky.

KAPITOLA 2

Sancie svým schopnostem tak docela nerozuměla. Nevěděla, jakými se řídí zákonitostmi, jaké jsou jejich meze ani jestli je na ně opravdu spoleh. Věděla jen to, v čem její nadání spočívá a jak jí může pomoci.

Když se holou kůží dotkla nějakého předmětu, chápala ho. Chápala jeho podstatu, jeho tvar, jeho složení. Pokud onen předmět v nedávné době někde byl nebo se něčeho dotýkal, dokázala si ty vjemy vybavit, jako by byly její vlastní. A pokud se přiblížila ke skribovanému předmětu nebo na něj sáhla, v duchu slyšela, jak si mumlá svoje rozkazy.

To ještě neznamenalo, že rozuměla, co ty skriby říkají. Pouze věděla, že něco šeptají.

Její nadání se dalo využít mnoha různými způsoby. Rychlý, letmý dotek jakéhokoli předmětu do ní přelil jeho nejčerstvější vjemy. Delší kontakt jí předal fyzické povědomí o věci, na kterou sahala — kde má držadla či úchyty, kde je slabá, měkká nebo dutá, co vlastně obsahuje. A pokud na ní nechala ruce dost dlouho — kterýžto proces byl nesmírně bolestivý —, získala takřka dokonalou prostorovou představu: pokud například podržela ruku na dlaždici v místnosti, nakonec vnímala podlahu, stěny, strop a všechno, čeho se dotýkaly. Ovšem za předpokladu, že neomdlela nebo se nepozvracela bolestí.

Tyto schopnosti totiž měly stinnou stránku. Sancie si musela neustále zakrývat většinu své kůže, poněvadž je obtížné, řekněme, zkonzumovat večeři, když se vám do mysli přelévají podrobnosti o vidličce, kterou držíte v ruce.

Měly však i světlou stránku. Porozumění předmětům je ohromná výhoda, pokud se ty předměty snažíte ukrást. Také to znamenalo, že Sancie měla fenomenální talent pro zlézání zdí, procházení tmavými uličkami a šperhákování zámků. Šperhákování jde docela snadno, když vám přímo sám zámek radí, jak na to.

Usilovně se snažila nedumat nad tím, odkud se její nadání vzalo. Sancie k němu totiž přišla tamtéž, kde získala sinalou bílou jizvu, která se jí táhla po pravé straně hlavy. Jizvu, která začala příšerně pálit pokaždé, když přepínala své schopnosti.

Sancii se to nadání tak docela nezamlouvalo. Na jednu stranu jí dávalo velkou moc, na druhou ji omezovalo a trýznilo. Ale pomáhalo jí přežít. A dnes v noci jí s trochou štěstí pomůže zbohatnout.

Dalším krokem byl komplex Fernezziů, devítipatrová budova naproti tevannskému nábřeží. Jednalo se o starou stavbu, zbudovanou pro celní úředníky a makléře v dobách, než téměř veškerý obchod v Tevanne ovládly kupecké rody. Její stáří a bohatá výzdoba ovšem hrály Sancii do karet, poněvadž jí nabízely mnoho pevných výstupků pro ruce a nohy.

To už něco vypovídá, pomyslela si, zatímco s funěním šplhala vzhůru, že vylízt na tenhle zpropadenej barák je na tomhle kšeftíku to nejjednodušší.

Než budovu konečně zdolala, hlasitě supěla námahou. Pevně sevřela ozdobnou žulovou římsu, vyškrábala se na střechu, přeběhla na západní stranu a vykoukla přes okraj.

Pod ní se rozprostírala široká zátoka překlenutá mostem a na druhé straně tevannské nábřeží. Po mostě kodrcaly obrovské povozy, kymácející se na vlhké dlažbě. Skoro všechny určitě patřily kupeckým podnikům a vozily zboží ze sléváren nebo do nich.

Mezi povozy by měl být i ten, který označila naváděcím plátem. To sakra doufám, pomyslela si. Jinak bych tu svou natvrdlou prdel vláčela řekou sraček a po stěně tohohle baráku úplně zbytečně.

Nábřeží bylo celé věky stejně nebezpečné a zkorumpované jako každá jiná část Tevanne, která se nenacházela pod přímou kontrolou kupeckých podniků — což znamená příšerně, nestydatě, neuvěřitelně zkorumpované. Před několika měsíci ale najali nějakého hrdinu z osvícenských válek a ten odtamtud vykopal všechny gaunery, naverboval hromadu profesionálních stráží a všude po nábřeží rozmístil bezpečnostní opatření — včetně obranných skribovaných zdí, které by vás bez náležitých dokladů nepustily dovnitř ani ven.

Provádět na nábřeží nezákonnou činnost bylo náhle velice obtížné. To se Sancii vůbec nehodilo. Pro tenhle kšeftík tedy musela najít jiný způsob, jak se na nábřeží dostat.

Klekla si, rozepnula si kapsu na prsou a vyňala z ní to, co bylo pro dnešek dost možná jejím nejdůležitějším nástrojem. Vypadalo to jako srolovaná látka, ale když to rozbalila, získalo to poněkud miskovitý tvar.

Zahleděla se na malý černý padák rozložený na střeše.

„Tohle mě zabije, co?“ utrousila.

Vytáhla poslední součást padáku: teleskopickou ocelovou tyč. Do jejích konců byly zasazeny dva malé skribované pláty — slyšela, jak jí monotónně šeptají a mumlají v hlavě. Podobně jako v případě všech ostatních skribovaných „augů“ neměla ponětí, co říkají, ale její kontakty na černém trhu jí podaly precizní instruktáž, jak to vlastně funguje.

Je to dvoudílnej systém, sdělila jí Klaudie. Naváděcí plát přiděláš k tomu, za čím chceš jít. Naváděcí plát pak řekne plátům na tyči: „Hele, já vím, že si myslíš, že jseš úplně samostatnej předmět, ale ve skutečnosti patříš k týhle věci, ke který jsem přidělanej — takže hejbni zadkem a koukej se k ní vrátit, a hopem.“ A tyč na to: „Vážně? Šmankote, co dělám tak daleko? Musím se s tou druhou věcí okamžitě spojit!“ A když zmáčkneš čudlík, tak to udělá. A to vážně, vážně rychle.

S touto skribovací technikou už Sancie byla neurčitě obeznámena. Jednalo se o obdobu metody, jak kupecké podniky spojovaly cihly či jiné stavebniny — nakukaly jim, že ve skutečnosti tvoří jeden předmět. Na dálku tu metodu nikdo nezkoušel. Mělo se za to, že její nevyzpytatelnost hraničí s nepoužitelností, a existovaly mnohem bezpečnější způsoby přepravy.

Jenže ty způsoby byly drahé. Tak drahé, že si je Sancie nemohla dovolit.

Takže ten padák mám proto, abych nespadla, poznamenala Sancie, když jí to Klaudie všechno vysvětlila.

Ne tak docela, odpověděla Klaudie. Ten padák ji zpomalí. Jak říkám, ta tyč poletí fakt, fakt rychle. Takže až to zapneš, musíš bejt co nejvejš. Pořádně si zkontroluj, že je naváděcí plát vážně tam, kde ho chceš mít, a že ti nic nestojí v cestě. Napřed použij zkušební minci. Když ukáže správnej směr, zapni tyč a vystartuj.

Sancie sáhla do další kapsy a vytáhla malou sklenici se šroubovacím uzávěrem. Ve sklenici byla bronzová mince popsaná podobnými značkami, jako byly ty na tyči k padáku.

Prohlédla si minci přivřenýma očima. Pevně držela na straně sklenice směrem k nábřeží. Sancie sklenici obrátila a mince okamžitě přeskočila na druhou stranu, jako by ji přitáhl magnet, s kovovým cinknutím se k ní přitiskla — i tentokrát směrem k nábřeží.

Jestli tuhle věc přitahuje naváděcí plát, pomyslela si, a jestli je naváděcí plát na povozu, tak to znamená, že povoz je na nábřeží. Takže je to v cajku.

Znehybněla. Asi. Snad.

Dlouhou chvíli váhala. „Do háje,“ zamumlala.

Sancie tyhle věci nesnášela. Logika za skribováním jí vždycky připadala pitomě jednoduchá, vlastně to ani nebyla logika. Jenomže skribování víceméně ohýbalo realitu nebo ji alespoň mátlo.

Položila sklenici a propletla tyč zúženým koncem padáku.

Mysli na to, co ti říkal Sark, připomínala si. Mysli na to číslo. Dvacet tisíc duvotů.

Dost peněz na to, aby se dala do pořádku. Aby byla zase normální.

Sancie zmáčkla knoflík ze strany na tyči a skočila ze střechy.

Než se nadála, řítila se nad zátokou rychlostí, jakou nikdy nepokládala za možnou. Táhla ji ocelová tyč, která — pokud tomu dobře rozuměla — se horečně pokoušela spojit s povozem dole na nábřeží. Slyšela, jak za ní padák pleská a konečně chytá vzduch, což ji trochu zpomalilo — nejdřív skoro vůbec, pak o trošku víc a ještě o trošku.

Zatínala zuby, jak jí vítr vháněl slzy do očí. Noční panorama Tevanne kolem ní vířilo v rozmazané smršti světel. Viděla, jak se v zátoce pod ní třpytí voda, jak se kymácí prales stěžňů nesčetných lodí v přístavu, jak se otřásají střechy povozů kodrcajících na nábřeží, jak se ze sléváren semknutých kolem lodního průplavu line kouř…

Soustřeď se, okřikla se v duchu. Soustřeď se, náno pitomá.

Pak se všechno… propadlo.

Zhoupl se jí žaludek. Něco nebylo v pořádku.

Ohlédla se a uviděla, že v padáku má trhlinu.

Sakra.

Zděšeně sledovala, jak se trhlina začíná rozšiřovat.

Sakra! Sakra na kvadrát!

Létací aug sebou znovu škubl, tak prudce, až Sancie skoro nevnímala, že už přeletěla přes hradbu nábřeží. Aug nabíral čím dál větší rychlost.

Musím se toho krámu zbavit. A to hned. Hned!

Viděla, že plachtí nad hromadami nákladu, ohromnými věžemi přepravek a beden, a některé z těch sloupů vypadaly vážně vysoké. Dost vysoké, aby na ně mohla seskočit a chytit se jich. Možná.

Mrkáním si vyhnala slzy z očí, soustředila se na jeden z největších sloupů beden, nasměrovala k němu aug a pak…

Zmáčkla tlačítko na tyči.

Okamžitě začala ztrácet hybnost. Už neletěla, spíš padala k bednám, nacházejícím se asi sedm metrů pod ní. Rozpadající se padák ji trochu zpomalil, ale pořád se řítila nepříjemně rychle.

Sledovala, jak se veliké bedny prudce zvedají proti ní.

Do pekel.

Do rohu bedny narazila tak tvrdě, až jí vylétl vzduch z plic, zachovala si ovšem tolik duchapřítomnosti, aby po dřevěném rohu hmátla, popadla ho a přimkla se k bedně z boku. Létací aug zachytil trochu větru, vyškubl se jí a odplachtil.

Pevně se držela bedny a ztěžka oddechovala. V minulosti se učila padat, vmžiku se přichytit ke stěně nebo se od ní odrazit či po ní sklouznout, tento výcvik však musela uplatňovat jen zřídka.

Odněkud zprava se ozvalo břinknutí, jak létací aug dopadl na zem. Ztuhla, chvíli tam prostě visela a napínala uši, jestli někdo neztropí poplach.

Nic. Ticho.

Nábřeží bylo velké. Jeden zvuk se dal snadno přeslechnout.

Snad.

Sancie sundala levou ruku z bedny, zůstala viset jen za pravačku a pomocí zubů si stáhla rukavici. Potom k bedně přitiskla obnaženou levou dlaň a zaposlouchala se.

Bedna jí vyprávěla o vodě a dešti, oleji a slámě, o drobných kousancích mnoha hřebíků…

A také jí pověděla, jak po ní slézt dolů.

Krok číslo dva — dostat se na nábřeží — neproběhl tak docela podle jejích představ.

A teď krok číslo tři, pomyslela si unaveně, zatímco šplhala dolů. Schválně, jestli se mi podaří to nepodělat.

Když Sancie sešplhala na zem, chvíli jen lapala po dechu a ohmatávala si pohmožděný bok.

Zvládla jsem to. Jsem uvnitř. Jsem tam.

Zadívala se mezi komíny beden k budově na druhém konci nábřeží: centrále Vodobrany — policejních sil, které měly nábřeží na starost.

No. Skoro tam.

Stáhla si i druhou rukavici, obě je nacpala do kapes a dlaně položila na kamenný povrch u svých nohou. Pak zavřela oči a poslouchala, co jí kameny povědí.

Byla to pořádná fuška. Země kolem ní se táhla daleko a naslouchat všemu najednou nebylo nic snadného. Přesto se ale mohla zaposlouchat, vpustit kameny do své mysli, cítit všude kolem sebe otřesy a chvění, jak lidé…

Chodili. Stáli. Běželi. Přešlapovali. Sancie je vnímala všechny, jako by na holých zádech cítila pohyb cizích prstů.

Poblíž je devět strážných, pomyslela si. Těžkých, robustních. Dva zůstávají na místě, sedm hlídkuje kolem. Na nábřeží jich určitě bylo ještě mnohem víc, její schopnosti však neměly neomezený dosah.

Soustředila se na jejich pozici, jejich směr, jejich rychlost. V případě těch nejbližších cítila i jejich paty na dlažbě, a věděla tedy, kam se zhruba dívají.

Jizva, která se jí táhla ze strany po hlavě, začínala sálat bolestivým teplem. Sancie se zachvěla a odtáhla ruce od dlažby; představa o tom, kde se strážní nacházejí, však v její paměti zůstala. Bude to jako pokoušet se projít potmě povědomou místností.

Sancie se nadechla, vyklouzla ze stínů a vyrazila vpřed. Kličkovala mezi bednami, podlézala pod vozy a vozíky, pokaždé zabrzdila na poslední chvíli, zatímco strážní prováděli ty své obchůzky. Za běhu se snažila nedívat se na bedny. Většinu zdobily značky plantáží rozkládajících se daleko na moři Durazzo a Sancie byla s takovými místy dobře obeznámena. Věděla, že tyto suroviny — konopná příze, cukr, dehet, káva — nebyly sklízeny ani vyráběny za použití čehokoli, co by se podobalo dobrovolné, natož placené práci.

Parchanti, pomyslela si Sancie, když se proplétala mezi bednami. Banda prohnilých, zkrunděných grázlů…

U jedné bedny se zastavila. Popisek se jí v té tmě nedařilo přečíst, na jednu dřevěnou laťku však položila holý prst, bedlivě se zaposlouchala a v jejích útrobách spatřila…

Papír. Spousty papíru. Nepopsaného, čistého papíru. To by mělo akorát stačit.

Je načase připravit si únikovou strategii, řekla si.

Natáhla si rukavice, rozepnula kapsu na stehně a vyjmula z ní svůj poslední skribovaný nástroj pro tento večer: malou dřevěnou krabičku. Za krabičku vysolila víc peněz, než kolik jich v životě utratila při jakékoli jiné zakázce, ale bez ní by její život dnes v noci nestál ani za zlámaný duvot.

Položila krabičku na bednu. Tohle přece musí klapnout. Aspoň doufala. Jestli to neklapne, vypadnout z nábřeží bude pekelně těžké.

Zase sáhla do kapsy a vytáhla cosi, co vypadalo jako obyčejný motouzek provléknutý olověnou koulí. Uprostřed koule byl maličký shluk drobných, dokonalých symbů — a když ji podržela v ruce, uslyšela, jak jí tiše šeptá do ucha.

Pohlédla na olověnou kouli a potom na krabičku na bednách. Ať ta zkrunděná krabička funguje, pomyslela si, když vrátila kouli do kapsy. Jinak tady uvíznu jak ryba v kádi.

Sancie přeskočila plůtek kolem centrály Vodobrany a doběhla ke stěně. Přikradla se k rohu a vykoukla za něj. Nikde nikdo. Zato tam byl velký, masivní rám dveří, vyčnívající asi deset centimetrů ze zdi. Sancii to bohatě stačilo.

Vymrštila se a popadla horní hranu dveřního rámu, pak se k ní přitáhla, během chvilky získala rovnováhu a položila pravé chodidlo na horní stranu. Potom se vysoukala nahoru, až stála oběma nohama na rámu.

Nalevo a napravo od ní se nacházela okna druhého podlaží, stará a tlustá, s umaštěným zažloutlým sklem. Sancie vytáhla dýku, zasunula ji do škvíry mezi oběma polovinami nejbližšího okna, vyhákla západku a otevřela okno dokořán. Vrátila dýku do pouzdra, nadzvedla se a nahlédla dovnitř.

Za oknem se táhly řady a řady regálů plných čehosi, co vypadalo jako krabice s pergameny. Nejspíš nějaké záznamy. Všude panovalo ticho a klid, jak se v tuhle noční hodinu dalo čekat — byla skoro jedna ráno —, v přízemí ale hořelo světlo. Asi plamen svíčky.

Trezory jsou dole, říkala si Sancie. Budou je hlídat. I teď v noci…

Vlezla si dovnitř a zavřela za sebou okno. Pak se přikrčila a úporně se zaposlouchala.

Zakašlání, potom posmrknutí. Našlapovala mezi regály, až došla k zábradlí na samém okraji druhého podlaží, a zadívala se dolů do přízemí.

Za stolem u hlavních dveří seděl příslušník Vodobrany, při svíčce vyplňoval nějaká lejstra. Byl to postarší chlapík, vypasený, s bázlivou tváří, trochu křivým knírem a pomačkaným modrým stejnokrojem. Sancii ale zajímalo především to, co stálo za ním: řada ohromných železných trezorů, byl jich skoro tucet — a ona věděla, že mezi nimi je i ten, kvůli kterému sem přišla.

Ale co si počít s tím maníkem dole? zapřemítala.

S povzdechem si uvědomila, že má jedinou možnost. Vytáhla bambusovou foukačku a zasunula do ní šipku napuštěnou bolebodčím jedem. Dalších devadesát duvotů, který padnou na tenhle kšeft, pomyslela si. Pak si očima přeměřila vzdálenost mezi sebou a strážným, který nespokojeně mlaskal a něco škrábal na list před sebou. Přiložila si foukačku ke rtům, opatrně zamířila, nadechla se nosem a pak…

Než mohla vystřelit, hlavní dveře centrály Vodobrany se rozlétly a dovnitř nakráčel mohutný zjizvený důstojník. V ruce držel něco mokrého, z čeho ještě crčela voda.

Sklonila foukačku. A sakra.

Důstojník byl vysoký, svalnatý a ramenatý a jeho tmavá kůže, tmavé oči a husté černé vousy dávaly tušit, že se jedná o čistokrevného Tevannce. Vlasy měl ostříhané nakrátko a jeho vzezření i držení těla Sancii okamžitě připomnělo vojáky: vypadal jako někdo, kdo je zvyklý, že mu druzí dopřávají sluchu a bezodkladně plní jeho rozkazy.

Statný důstojník se otočil ke strážnému za stolem, kterého jeho příchod očividně nepřekvapil o nic méně než Sancii. „Kapitáne Dandolo!“ zvolal ten za stolem. „Myslel jsem, že dnes v noci budete venku na přístavní hrázi.“

To jméno Sancie poznávala. Dandolo byl jeden ze čtyř hlavních kupeckých rodů a ona už se doslechla, že nový kapitán Vodobrany má jakési styky v elitě…

Ahá, pomyslela si, tak tohle je ten pružour, co si umínil zreformovat nábřeží. Zalezla zpátky mezi regály, ale ne tak daleko, aby se tím připravila o výhled.

„Stalo se něco, pane?“ zeptal se strážný za stolem.

„Jeden z chlapů zaslechl mezi nákladními bednami nějaký hluk a našel tohle.“ Mluvil strašně nahlas, jako by se pokoušel vyplnit svým hlasem každou místnost, ve které se ocitl. Pak pozvedl cosi potrhaného a mokrého — a Sancie okamžitě poznala zbytky své vzduchoplavecké konstrukce.

Zašklebila se. Sakra.

„To je… dětský drak?“ zeptal se muž za stolem.

„Ne,“ řekl Dandolo. „Je to létací aug. Kupecké podniky je používají k průmyslové špionáži. Jedná se o mimořádně špatnou verzi, ale zdá se, že jde přesně o tohle.“

„Neupozornily by nás hradby, kdyby bariéru překonal někdo nepovolaný?“

„Kdyby ji překonal dost vysoko, tak ne.“

„Aha,“ hlesl strážný. „Takže vy si myslíte…“ Ohlédl se přes rameno na řadu trezorů.

„Chlapi už na můj pokyn pročesávají nákladní zónu,“ prohlásil Dandolo. „Ale jestli byl ten narušitel takový blázen, aby s tímhle krámem přiletěl na nábřeží, možná je dost velký blázen i na to, aby se pokusil vyloupit trezory.“ Prudce se nadechl. „Mějte oči na stopkách, seržante, ale neopouštějte své stanoviště. Já se tady porozhlédnu. Jenom pro jistotu.“

„Jistě, pane.“

Sancie s rostoucí hrůzou sledovala, jak Dandolo stoupá po schodech. Dřevo pod jeho značnou hmotností vrzalo a sténalo.

Sakra! Sakra!

Zamyslela se nad svými možnostmi. Mohla se vrátit k oknu, otevřít ho a vyklouznout ven, postavit se na dveřní rám a počkat, až Dandolo odejde. To však obnášelo nemalé riziko, že by ji mohl zahlédnout nebo zaslechnout.

Mohla po Dandolovi střelit bolebodčí šipku. To by nejspíš způsobilo, že by se skutálel dolů po schodech, což by zburcovalo seržanta v přízemí a ten by pak ztropil poplach. Zauvažovala nad tím, jestli by stačila nabít do foukačky druhou šipku a zasáhnout i jeho, tenhle plán jí ale nepřipadal o nic lepší.

Pak dostala třetí nápad.

Sáhla do kapsy a vytáhla zauzlovaný motouz a skribovanou olověnou kouli.

Tenhle poslední trik si původně chtěla nechat pro odvedení pozornosti, aby se mohla nerušeně zdekovat. Na druhou stranu, vyváznout potřebovala i ze své současné situace.

Schovala foukačku, uchopila motouz za oba konce a zvedla pohled k blížícímu se kapitánovi, pořád ještě stoupajícímu po schodech před ní.

Tohle máš za to, žes mi to tak zkrundil, pomyslela si.

Sevřela oba konce zauzlovaného motouzu a škubla za ně, jediným prudkým pohybem uzel rozvázala.

Sancie měla mlhavou představu o tom, jak tenhle skribovaný mechanismus funguje: vnitřek koule byl vystlaný brusným papírem, motouz byl potřený hořlavou pastou, a když ho Sanciino škubnutí protáhlo brusným papírem, vznítil se. Jenom trošku, ale stačilo to.

Skribovaná koule v jejích rukou byla totiž propojena s druhou olověnou koulí, uloženou daleko odsud v krabičce na bednách s papírem v nákladní zóně. Obě koule byly upraveny tak, aby si myslely, že jde o jednu a tutéž kouli — a co se stalo jedné z nich, stalo se i druhé. Ponořte jednu do studené vody, a druhá se rychle ochladí. Rozbijte ji, a na kusy se rozpadne i druhá koule.

To znamenalo, že jakmile škubla za motouz a zapálila plamínek, žár narostl i ve druhé kouli.

Druhá koule však obsahovala mnohem víc hořlavé pasty — a krabička, ve které ležela, byla po okraj naplněná výbušným prachem.

Ve vteřině, kdy Sancie protáhla motouz olověnou koulí, zaslechla od nákladní zóny tlumené zaburácení.

Kapitán se na schodech zmateně zastavil. „Co to sakra bylo?“

„Kapitáne?“ houkl seržant zezdola. „Kapitáne!“

Dandolo se odvrátil od Sancie a zavolal do přízemí: „Co to bylo, seržante?“

„Nevím, kapitáne, ale… ale je tam kouř.“

Sancie se otočila k oknu a spatřila, že skribované zařízení zafungovalo docela dobře — z nákladní zóny se zvedal hustý chochol bílého dýmu podbarvený veselými plameny.

„Hoří!“ zařval kapitán. „Do hajzlu! Pohyb, Prizzo!“

Sancie spokojeně sledovala, jak oba pádí ze dveří. Pak se vrhla po schodech dolů k trezorům.

Snad ten požár neuhasne, pomyslela si za běhu. Jinak by se mohlo stát, že rozlousknu trezor, shrábnu kořist — ale nezbyde mi žádnej fígl, jak se dostat z nábřeží.

Sancie se dívala na řadu trezorů. Vybavovala si Sarkovy instrukce: Je to trezor 23D. A v něm malá dřevěná schránka. Kombinace se každej den mění — Dandolo je chytrej ptáček —, ale pro tebe to nebude problém, holka. Nebo snad jo?

Věděla, že by to měla zvládnout. Na druhou stranu, čas ji teď tlačil daleko víc, než s čím počítala.

Přistoupila k trezoru 23D a sundala si rukavice. Do trezorů Vodobrany si své cennosti ukládali cestující z řad civilistů — konkrétně cestující, kteří neměli vazby na kupecké podniky. Pokud jste byli s některým z kupeckých podniků zadobře, předpokládalo se, že si své cennosti uložíte přímo k němu, poněvadž tyto podniky — coby výrobci všech skribovaných předmětů — měly mnohem lepší ochranná a bezpečnostní opatření než jenom pár trezorů s kombinačními zámky.

Sancie položila na 23D holou ruku. Pak k němu přitiskla holé čelo, druhou rukou uchopila kombinační kolo a zavřela oči.

Trezor jí ožil v mysli, vyprávěl jí o železe, tmě a oleji, o chřestění svých přemnoha ozubených koleček, cvakání a klapání nesmírně složitých mechanismů.

Pozvolna začala kolem otáčet a okamžitě vycítila, kam chce jít. Ještě kombinační kolo zpomalila a…

Cvak. První stavítko zapadlo na místo.

Sancie zhluboka dýchala, otáčela kolo opačným směrem a cítila, jak mechanismy ve dveřích vržou a klapou.

Z nákladiště se ozvalo další zadunění.

Sancie otevřela oči. Jsem si celkem jistá, že tohle jsem neudělala já…

Zalétla pohledem zpátky k oknu na západní straně kancelářské budovy a spatřila, jak na mastných skleněných tabulích tančí hladové světlo plamenů. Něco tam muselo chytnout, něco mnohem hořlavějšího než bedna s papírem, kterou chtěla podpálit.

Slyšela řev, jekot a křik z nákladiště. Sper to ďas, pomyslela si. Musím sebou hodit, než to tady komplet lehne popelem!

Zase oči zavřela a dál točila kolem. Cítila, jak se stavítko sune na místo, jak se blíží ta dokonalá malá mezírka… a jizva na její hlavě hořela bolestí, jako by měla v mozku jehlu. Moc se namáhám. Krundsky se přepínám…

Cvak.

Ostře se nadechla. To bysme měli druhý stavítko…

Další křik zvenčí. Další tlumené zaburácení.

Soustředila se. Naslouchala trezoru, nechávala ho, ať se jí přelévá do hlavy, vnímala nedočkavost mechanismu uvnitř, cítila, jak se zatajeným dechem vyhlíží poslední otočení kola…

Cvak.

Rozklížila oči a vzala za kliku na trezoru. Dveře s kovovým lupnutím odskočily. Otevřela je dokořán.

Trezor byl napěchovaný mnoha předměty: dopisy, svitky, obálkami a dalšími písemnostmi. Její kořist se nacházela vzadu: dřevěná schránka, asi dvacet centimetrů dlouhá a deset široká. Docela obyčejná, nevýrazná krabička, která nevypadala nijak pozoruhodně — a přece měla větší hodnotu než všechny cennosti, které Sancie v životě ukradla, dohromady.

Sáhla dovnitř a uchopila schránku holými prsty. Pak se zarazila.

Noční eskapáda si na jejích schopnostech vybrala vysokou daň, takže sice poznala, že na schránce je něco zvláštního, zatím se jí však nedařilo určit, co. V hlavě měla mlhavý obrázek stěn z borového dřeva mezi dalšími takovými stěnami, ale nic víc. Jako by se snažila rozeznat nástěnnou malbu ve tmě během bouře s blesky.

Věděla, že to není důležité. Schránku měla jen ukořistit, neptat se na její obsah.

Uložila si ji do náprsní kapsy. Pak trezor zavřela a zamkla ho, otočila se a honem vyrazila ke dveřím.

Když vyběhla z centrály Vodobrany, zjistila, že její ohníček mezitím přerostl v opravdový požár. Vypadalo to, že podpálila celou nákladní zónu. Kolem toho inferna pobíhali příslušníci Vodobrany, pokoušeli se ho uhasit nebo aspoň zkrotit — což znamenalo, že všechny východy z nábřeží by teď měly být volné.

Obrátila se a dala se do běhu. Jestli přijdou na to, že jsem to udělala já, pomyslela si, tak mě stoprocentně čeká štruncl.

Doběhla k východní bráně. Zpomalila, schovala se za hromadou beden a potvrdila si, že má pravdu — všichni příslušníci se věnovali požáru, takže bránu nikdo nehlídal. Vrhla se k ní, v hlavě jí tepalo, srdce jí bušilo a jizva na spánku řvala bolestí.

Jakmile proběhla branou, na okamžik se ohlédla a zadívala se na požár. Celá západní pětina nábřeží hořela zuřivým plamenem, zvedal se z ní neuvěřitelně mohutný sloup černého kouře a kroutil se kolem měsíce nad městem.

Sancie se otočila a utíkala.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

ČÁST I: PLEBSINY

Kapitola 1

Kapitola 2

ČÁST II: KAMPONA

ČÁST III: HORA

ČÁST IV: ZÁHUTÍ