Copyright © Petr Sýkora, 2020

ISBN 978-80-242-6841-5

„Nečtěte to! Tento příběh je lež! Nikdy jsem neměla vnučku ani syna. Na Losinách jsem vládla moudře a spravedlivě za dva nezletilé synovce, o nichž není v knize ani zmínka.“

hraběnka Anděla Sibyla Galle

1. DÍL

Doktor Kvěch

1. VELKÝ KOČÁR

20. dne měsíce září roku 1691, čtvrtek, ráno

Včera při setmění. Zavřený kočár tažený čtyřspřežím. Posílá si pro mne hraběnka Sibyla Galle z Losin. Nechtělo se mi. Po únavném dni. Její komorník však neoblomný. Vyjeli jsme tedy. Cesta pohodlná. Nemocná: Vnučka hraběnky, stára třinácti let, avšak vzrůstem mladší a nedochůdčí. Zámek i ve tměmohutný. Nemocná nastuzením a značnou horkostí. Takřka bez pocení. Uvedl a pomáhal mněvrchní komorník. Také dávivý kašel navíc. Velmi vyčerpána, vyhublá až na ko

Slovo zůstalo nedopsáno. Ruka prodloužená o rozčepýřený brk se natáhla do kalamáře pro čerstvý inkoust, chvíli visela ve vzduchu jen coul od plamene svíčky a pak brk upustila. Doktor Jan Benedikt Kvěch plamen sfoukl. Svítil zbytečně, za oknem vzkvétal nový den. Teplé a jasné jitro, jako kdyby léto trvalo při plné síle.

Doktor vstal, židli odstrčil a na ztuhlých nohách došel k oknu a otevřel ho, vlhký vánek od nedaleké řeky foukl do místnosti a zatuchlý vzduch se začal ředit. Mohelnické náměstí spalo, avšak doktor za zdmi domů ucítil život. Služebnictvu v okolních měšťanských domech začal další, stále stejný den.

Stále stejný den… Víčka doktorovi spadla přes suché oči, levé koleno spustilo svou oblíbenou chvilkovou bolest. V hlavě se z jednoho ucha do druhého převaluje příboj. Doktor se dlaněmi uhodil do obou spánků. Za jak dlouho hukot přemůže okolní zvuky a hlasy? Kdy se bolest vylíhne i ve zdravém koleni? Pohled na opuštěný brk: Dopíšu to, až se vyspím. Až naberu chuť a trochu sil. Věděl, že se obelhává. Jestli má noční léčení sepsat se všemi náležitostmi, tak to musí udělat za čerstvé paměti. Malátnou rukou a zemdleným zrakem, avšak hned. Na dně cínového umyvadla se krčí loužička včerejší vody, doktor si pocákal obličej. Účinek zteplalé vody se nedostavil. Doktor boj s únavou právě prohrál. Vyšel do chodby a klepl dvěma prsty na dveře pokojíku, v němž spí jeho hospodyně.

„Ano, ano,“ ozvalo se zevnitř ospale. „Už vstávám!“

„Lež, Magdaléno!“ řekl doktor. „Já jdu teprve spát. Právě jsem přijel. Vzbuď mne před polednem!“

„Ano, ano. Už nevstávám!“ Vešel do své ložnice a s úlevou se podíval na rozestlanou postel. Postel jako odměna za úmornou, avšak úlevnou, protože úspěšnou noc.

Před devíti hodinami, na počátku dlouhé noci, doktor vešel do ložnice se svíčkou v ruce a podíval se na rozestlanou postel. Bílá duchna svítila do žlutého příšeří. Zavřít okno, svléknout a zalehnout. Zaspat namáhavý, ale prázdný den. Středa. Další šedivý korálek přibyl na dlouhé šňůrce doktorova života.

Ticho noci náhle zrušilo klapání a rachocení, na dlažbu mohelnického náměstí vjel kočár. Podle dunivého lomozu doktor poznal, že to není bryčka někoho z měšťanů, ale těžký kočár s důkladně pobitými koly. Kočár tažený čtyřmi koňmi. Kočár odněkud. Postavil svíčku na pelest, aby nebyl jejím plamínkem při vyhlížení do tmy rušen. Uprostřed černého náměstí kočár zastavil. Srpek měsíce je schován za nízkými mraky, lucerna zavěšená na kozlíku svítí slabě a neochotně, a tak doktor uhodne pouze rozmazanou siluetu. Kočár je vysoký, bachratý, pro šest osob, a táhnou ho skutečně čtyři koně. Teď pokojně stojí, tři vraníci a jeden bělouš, klidní a zdánlivě odpočinutí. Dobří koně! pomyslel si doktor Kvěch. Kdy naposled Mohelnice viděla čtyřspřeží? Tak okázalý kočár? Olomoucký arcibiskup při svatodušní mši? Kočí na vyzdobeném kozlíku sedí bez pohybu, silueta vykrojená z černého sametu. Zato druhá postava poskakuje před kočárem. Tlustý muž se bezradně rozhlíží po náměstí a šosy kabátce mu plandají mezi nohama. Krok doprava, dva poskoky doleva. Je zbytečné se schovávat, pomyslel si doktor.

„Hej, koho hledáš?“ doktor se vyklonil z okna a tiše, avšak zřetelně zavolal doprostřed náměstí.

Cizí muž se k němu otočil a vykřikl:

„Doktora! Doktora Květa!“ Mužův hlas zněl nakřáple a povýšeně.

„Já jsem doktor. Jsem doktor Kvěch-ch.“ S důrazem na poslední hlásku.

„Tebe, doktore, potřebuji!“ řekl muž před kočárem rázně.

„Počkej, přijdu k tobě…!“

Doktor si přehodil přes ramena kabát, sešel ze schodů a vykročil na náměstí. Muž z kočáru už stál krok před vraty. Obličej mu osvítil plamen svíčky. Je zavalitý a malého vzrůstu – když stál dole na náměstí, tak se doktorovi jevil větší. Hladce oholený, masitý obličej podepřený podbradkem se mastně leskl. Obyčejný sedlácký synek (vidí doktor) s malými škvírkami očí, věku nemladého – asi třicet let, postavy tučné, v mládí byl často vykrmován masem. Oblečen je po pansku: do tmavě rudého, zdobeného a zlatou nití vyšívaného kabátu s úzkým a (světlo pozvednuté svíčky to jasně odhalilo) odřeným límcem. Nohy stojí v tmavě šedých lněných kalhotách pod kolena a v modrých, sepraných hedvábných punčochách. Sedlačisko, které se nechtělo pachtit po poli za pluhem, a tak slouží na zámku.

„Doktore, potřebujeme tě,“ zahřímal muž. „A to okamžitě!“

„Kdo?“

„Hraběnka Galle, paní na Losinách.“

Doktor se ulekl a ucukl půlkrok dozadu. Jako kdyby před ním někdo škrtl velkým křesadlem. Jako kdyby jeho tvář uhýbala před rozlétnutými jiskrami. Takové jméno nečekal, zamžoural na kočárové dveře s erbem, ani nemusel před kočárem rejdit se svíčkou. Černý lev, vzepjatý k odvážnému skoku v rudém poli byl dostatečně zřetelný, napřímený jako vítězný kaprál a tuze bojovný. Znak Žerotínů, pánů z Losin.

„Hraběnka Sibyla Galle z Losin? Až z Losin…?“

Z takové dálky… pomyslel si doktor. Vždyť to je více než dvě hodiny jízdy. I se čtyřspřežím. I při suchých cestách. Cožpak není v Losinách a okolí nějaký jiný doktor? Třeba v Šumperku – doktor Körner… Proč si hraběnka poslala pro mne?

„Hraběnka mne potřebuje?“ zeptal se doktor bojácně.

„Potřebuje,“ zopakoval muž a znělo to jako rozkaz.

„Aha. A ty jsi kdo?“ zeptal se doktor.

„Jsem komorník Její Milosti.“

„U Losin nejsou žádní doktoři? Že jsi jel takovou dálku…?“

„Jsou!“ vyštěkl komorník.

„A proč si hraběnka nepošle pro ně?“

„Poslali pro tebe!“

Doktor se samolibě usmál. Zatím se není třeba ohně bát… Hraběnka je s léčebným úsilím těch blízkých doktorů nespokojena. Není divu, Körner… Zasloužilé, stářím a podagrou podlomené šumperské motovidlo umí pustit žilou, jen když se trefí. Léčí jako před sto lety: Čtyři tělní šťávy musí být v rovnováze, jazyk bez poskvrnky, krk měkký, je libo obkládek? Stačí správně bylinky smísit, zaklínadlo zadrmolit a každá bolístka uteče pryč!

Doktorský úsměv se zvětšil. Zdá se, že je o mne v kraji za Šumperkem zájem.

„Máš hned přijet.“ Komorník ukázal za sebe. Nehybný kočár je připraven doktora Kvěcha pohltit.

„Je noc!“

„Hraběnka dobře zaplatí.“

„O peníze nejde,“ dodal doktor kvapně. „Je to daleko…“

Komorník stojí nehybně před doktorem, oči přimhouřené. Postoj je to výhružný.

„Dobře tedy, odjedu s tebou. Potřebuji však vědět, jak stará hraběnka je?“

Komorník se zatvářil překvapeně. „Je stará…“ hlesl a zaznělo to jako otázka.

„A co ji trápí?“

„Koho?“

„Hraběnku Galle. Na co stůně?“

„Hraběnka? Hraběnka stůně?“ Komorníkovi poklesla překvapením čelist a podbradek se zatřepal. „Hraběnka přece nestůně!“ prohlásil důrazně.

„Podívejme,“ vyrazil ze sebe doktor a pomyslel si, že komorník rozumu moc nepobral. „A proč tedy musím jet do Losin, když hraběnka nestůně?“

„Anna Vilemína stůně!“

„Anna Vilemína je kdo?“

„Anna Vilemína je vnučka Její Milosti.“

„Skvěle!“ zavýskl doktor a zamnul si ruce. „Teď už víme, proč musím jet do Losin! Na co Anna Vilemína stůně, nevíš, že?“

Výsměšná otázka povolila zašpérovaná stavidla.

„Její Milost Anna Vilemína má již třetí den horkost, povětšinou suchou,“ vyhrkl komorník, krátce se nadechl a sypal ze sebe další slova, „den ode dne horší, dva dny nejedla, blouzní, zvláště k ránu. Těžce a naprázdno kašle. Dýchá málo, chvílemi modrá ve tváři. Když nekašle, tak sténá a vzdychá. Její moč má temně žlutou barvu, někdy hnědou. Máš s sebou vzít všechno potřebné. Léky, medikamenty, masti, aparáty, baňky a přístroje. Je zde kočár Její Milosti, aby se do něj všechno potřebné vešlo.“

Komorník ukázal za sebe. Kočár trčí uprostřed pustého náměstí.

„Jak je Anna Vilemína stará?“ zeptal se doktor, když pochopil, že naučený proslov skončil.

Komorník beze slova ukázal pravou rukou výšku zhruba jedenáctiletého dítěte.

„Rozumím,“ odsouhlasil gesto doktor. „Počkej, hned si všechno připravím.“

Doktor zašel do domu. Na dveře Magdaléniny ložnice vykřikl, že jede do Losin a že do rána bude zpět. Vešel do pracovny a pohlédl na zeď u okna, visí tam – takřka v koutě, aby nerušil – malý omšelý krucifix. Zapomenutý v přeplněné místnosti. Visí trochu nakřivo – možná tím zkoseným, nepevným úhlem žaluje na doktora, že jeho víra v Boha by mohla být pevnější.

Měl bych se pomodlit, ušklíbl se doktor. Před touto cestou bych se měl dvakrát pomodlit, a nahlas a se všemi podrobnostmi. Dřevěný Kristus shlíží prázdným zrakem doprostřed světnice, doktor by musel tři kroky ukročit, aby ho Spasitel uviděl, a mohl tak vyslechnout smrtelníkovu prosbu. Avšak ani tři úkroky, ani modlitba se nekonají. Doktor ví: Ať se před cestou k Bohu, k Panně Marii a ke svatému Kryštofovi modlí ti, kteří to potřebují, kterým to pomůže. Já to nejsem. Ať se modlí ten, kdo se děsí výmolů, splašených koní, loupežníků, padajících větví a smrti. Ať se modlí ten, kdo si myslí, že ho slova pronesená do prázdného vzduchu ochrání.

Doktor si před několika lety spočítal, že je naživu dostatečně dlouho, mnohem déle než většina jeho pacientů: Poznal, že jeho život, kdyby byl právě náhle, třeba bleskem, vrahem nebo nepřející náhodou ukončen, kdyby jeho mozek a smysly náhle doběhly do cíle, kdyby přestal cítit v plicích vzduch, prostě kdyby náhle zemřel, tak by byl jeho život výrazně užitečnější a plnější než životy takřka všech lidí na světě. Proto se doktor, odpusťme mu to, zřekl pokory – jak ji nařizuje Bůh a lidská přirozenost. Doktor nemá strach z nicoty po své smrti, jen se bojí „praktické“ stránky tohoto nevyhnutelného aktu – svého zániku. Viděl umírat tolik lidí jako snad žádný jiný člověk na světě s výjimkou Boha… tedy kdyby Bůh existoval. A mnohokrát to byl nesnesitelný, protože bezmocný pohled. Kéž by bylo možné každý život ukončit snadno, bezbolestně a uctivě! Proč se život člověka nedá zavřít jako rozevřená kniha, pokud možno až po přečtení poslední stránky?

Zkusme doktora Kvěcha pochopit. On není bezvěrec, nihilista, ateista nebo odpůrce Boha. Možná dokonce v Boha věří – člověk už je takový, že v zásadních věcech se nedokáže rozhodnout –, ale nevěří, a v tom si je doktor zcela jistý, že Bůh je dobrý. Doktora naučil život, že Bůh je všelijaký. A tedy i nevyzpytatelný a nespolehlivý. A proč se se svými prosbami vtírat někomu, na koho není spolehnutí?

Doktor otevřel cestovní brašnu a zběžně prověřil, zda něco nechybí, navlékl ruce do rukávů teplého kabátu a chvatným krokem vyšel na náměstí. Komorník už před dveřmi kočáru nestál. Seděl na kozlíku vedle kočího. Doktor pohlédl nahoru a řekl, že je připraven k odjezdu. Komorník ukázal na jeho brašnu:

„To povezeme jen toto?“

„Mám tam vše potřebné.“

„Všechno? V této malé kabele?“ řekl komorník s obavou v hlase.

„Všechno ne,“ přiznal doktor a šibalsky se zašklebil. Lucerna visící na kočáru zkřivila jeho pitvoření do strašidelné masky.

„Jak to?“ vyděsil se komorník. „Vrať se pro to! Máš vzít úplně všechno!“

„Zbytek mám tady,“ řekl doktor a poklepal si ukazováčkem na čelo. Komorník tomuto gestu možná porozuměl, možná ho nepochopil. Pro jistotu se odmlčel a upřel svůj pohled do tmy k mohelnickému kostelu a k zábřežské bráně.

Ten komorník je nějaký líný. A nevychovaný, pomyslel si doktor Kvěch, když si pomocí mosazné, avšak dlouho necíděné petličky otevíral dveře do kočáru. Lenoch si sedí na kozlíku, a já musím nastupovat sám… Kočár je pečlivě vyčištěný a provoněný, mohlo by se v něm rozesadit až šest osob – tak je prostorný. Kabinu se snažily osvětlit lucerny zavěšené pod kozlíkem, avšak paprsky jen s námahou proklouzly okenním otvorem a usedly na úzký proužek sametového čalounění na zadním sedadle. Mělo nezdravou hnědou barvu a doktor pohlazením zjistil, že vlas je řídký a nadobro zválený. Kočár už jezdí po Moravě řadu let… Doktor se na sedadle rozvalil do všech stran.

Z kozlíku zahýkalo basové „hjé“, jako když obr zaduje do ponocného trouby. Kočár se pohnul prudce a do strany, dvojička koní vlevo potáhla dříve, kočí však koně opratěmi zručně srovnal a hlučná dlažba mohelnického náměstí byla po chvíli vystřídána zdusaným povrchem zábřežské silnice. Vpravo se mihlo několik nízkých mohelnických domů, následoval ryčný průjezd branou a Mohelnice a stráž v bráně zůstala za zadní nápravou. Kočár je dobře vypružen, zhodnotil doktor pokojnou a rychlou jízdu, jen aby nebyly po cestě velké výmoly. Avšak pořádný liják, který by silnici rozbil, se nepřihnal od svátku svatého Bartoloměje.

Doktor si do polstrování lehl na záda, bříško se mu vyboulilo jako nízký, avšak rozlehlý chlum v rovinaté krajině. Přikryl se kabátem a nohy nechal spuštěny na podlahu. Mohl bych se trochu prospat, řekl si. Léčba může zabrat celou noc.

Silnice běžela k Zábřehu proti proudu tmavé klidné řeky. Noc nerušil živý zvuk, žádné lidské světlo. Třetinový měsíc nad obzorem po levé ruce a tenké špendlíky hvězd však tmu přeci jen projasnily. Koně odfrkávali a šestnáct podkov dunělo o zem. Několikero zapráskání bičem, a jízda se ještě zrychlila. Dobré tahouny mají na Losinách, za chvíli jsme tam. Prásknutí biče. A ještě jedno. Doktor hlasitě zívl a zavrtal se do čalounění ještě hlouběji.

2. LOSINSKÝ ZÁMEK

Kočár se hrbolatě zhoupl a doktor Kvěch poplašeně procitl. Nedokončený sen je rázem zapomenut.

Kde to jsem? A kam mne vezou? A proč? Upamatování mu trvá mžik: Kočár. Velký a pohodlný kočár. Do Losin. Jedu do Losin, protože hraběnky vnučka stůně, ujistil se doktor a snažil se tomuto faktu co nejvíce uvěřit. Není to snadné, vnitřek kočáru osvětluje oheň z nedokončeného snu. Jedu tam léčit, nečeká mne útrpný výslech, čeká mne práce, obvyklá práce. Náhle si úzkostlivě uvědomil, že se cesty do Losin bál. Vždy se jí bál. A bojí se jí i dnes. I když se tam veze jako pán. Sedí na plyši v panském kočáře, není zakután do želez na katově káře. Doktor vyhlédl z okna. Měsíc zapadl. Tma zhoustla. Přesto se dalo rozeznat, jak se před kočárem do oblačných výšin tyčí jesenický horský hřeben. Černá černota hor a v pozadí šedá černota vesmíru. Cesta i nadále vede po rovině, ale hradba hor je nedaleko. Do Losin zbývá už jen kousek cesty, pomyslel si doktor. Šumperk jsem prospal.

Ochladilo se – pokročilá noc připomněla, že léto končí. Rozespalý doktor se zachumlal do kabátu a zalitoval, že si nevzal houni. Kočár prudce zatočil doleva a temné hory připluly před pravé okno. Doktor se pozorně zadíval ven. Hory se tváří nepřátelsky. Který z vrcholů na kostrbatém hřebenu jsou Petrovy kameny? Jsou od Losin pouhým okem vidět? Nebo se skrývají na druhém, zadním hřebeni?

Jedu do Losin, zopakoval si doktor, aby si dodal kuráže. Jako pán. Léčit, hojit, napravovat. Škoda že je noc a nebudu mít čas navštívit místní léčivé prameny. Snad moje léčba bude úspěšná. A bude důvod znovu přijet. Připraveně, za denního světla. Prověřit, zda se stonavé princezně daří lépe. Projít při volné chvilce lázně…

U silnice povstaly křivé stíny chudých domků. To už jsou Losiny, pomyslel si doktor a střídavě vyhlížel z obou oken, kdy uvidí zámek. Kočár ještě jednou prudce zabočil doleva. Losiny leží v širokém údolí říčky Desné, několik mil od Šumperka, správního města této výspy země Moravské. Údolí je sevřeno dvěma horskými hřbety, vysokým vlevo a ještě vyšším vpravo, které však u Losin ztrácejí svoji sílu a zanedlouho se zploští do rovin řeky Moravy. Alespoň tak si to doktor pamatuje podle map. Nedaleko za Losinami je hranice, v níž se potká úrodná a přátelská nížina s mocnými a zlověstnými horami. Kdyby kočár vezl doktora na půlnoční stranu ještě pár minut, silnice by se zvedla, zpočátku nezřetelně, pak prudčeji, začala by kličkovat a záhy by byla zlými horami pohlcena.

Kdy naposled jsem léčil tak daleko od mohelnického náměstí? pomyslel si doktor. Za pacienty vyjíždí z Mohelnice na opačnou stranu, podél řeky: do Uničova, Litovle, Šternberku, a někdy i do Olomouce. Do takové dálky! Naštěstí doktorova bryčka je pevná a valášek Razím dokáže být vytrvalý. A protože tato část Moravy je takřka placatá, lze dojet na silnicích za pár hodin i do velkých dálek. Nesmí však napadnout příliš mnoho sněhu a nesmí se zvednout povodeň. To se řeka Morava vylije před Litovlí ze svých ramen a zaplaví nejen lužní lesy, ale i polnosti, louky a vesnice.

Losiny. Doktor se protáhl a chvatně si oběma dlaněmi třel obličej, aby setřásl poslední drobky nedokončeného spánku. Čtyřspřeží řachtavě vjelo přes dřevěný mostek a skrze bránu na zámecký dvůr. Důrazné prr! kočár zastavilo. Doktor vstal, uchopil kufřík a otevřel dveře. Podpatky cvakly o zámeckou dlažbu a doktor se rozhlédl spoře osvětleným prostranstvím. Na nízkých stojanech v protilehlých koutech nádvoří poblikávaly dvě lucerny. Alespoň část zámku nespí. Doktor je očekáván.

Losinský zámek překvapil doktora svojí rozlehlostí, avšak na první pohled je patrné, že zůstal nedostavěn. Celé jedno křídlo zámeckého „čtverce“ chybí. Asi to před sto lety nedobudovali, protože panstvu došly peníze nebo chuť stavět. Nebo zámek zmrzačil požár.

Přes zjevnou nedokončenost však působil zámek vznešeným dojmem. Ve všech třech podlažích je obkroužen chodbami s pravidelnými, topornými, avšak majestátními oblouky. Arkády – typický vlašský styl, doktor si vzpomněl, že tento druh budov viděl v zemích na polední straně za Alpami v každém městě. Tato jižní stavební móda, kdy domy nemají vnitřní, nýbrž jen venkovní chodby, pronikla na Moravu už před sto lety. Vnější sloupová chodba je sličná a působivá, ale nepraktická, zvláště v zimě. Pokud chce pán i služebník (stav nerozhoduje, usmál se doktor) v takovém zámku přejít z místnosti do místnosti, musí vyjít ze dveří ven na venkovní chodbu, po ní přejít ke dveřím do místnosti, dveře otevřít a vejít dovnitř. Tento způsob přesunu je pohodlný a snesitelný v teplých krajích, ale tady na Moravě, v úpatí studených hor, musí být takové stavební řešení nepraktické a marnotratné; drahocenné teplo utíká z místností ven.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1. DÍL Doktor Kvěch

1. VELKÝ KOČÁR

2. LOSINSKÝ ZÁMEK