STAR TREK: VOYAGER

UNWORTHY

Copyright © 2009 by CBS Studios Inc.

All Rights Reserved

STAR TREK and related marks are trademarks of CBS Studios Inc.

This book was originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.,

under exclusive license from CBS Studios Inc.

Copyright © 2020 for the Czech translation by Michaela Burock

Copyright © 2020 for Cover art by Ondřej Konvička

Copyright © 2020 for Cover layout by Jakub Schejbal

Copyright © 2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6868-2

Pro Marca Palmieriho

„Dokonalost je děsivá, neboť nemůže mít děti.“

– Sylvia Plathová

„Mnichovští manekýni“

Kapitola první

„Varování. Stabilita kvantové fáze je na devadesáti šesti celých sedmi set padesáti jedna procentech a klesá.“

„P’tak!“ zavýskala Miral z navigátorského křesla, které B’Elanna Torresová vybavila speciálním podsedákem, aby do něj mohla během letu připoutat svou tříapůlletou dceru.

„Počítači,“ řekla B’Elanna, zatímco jí nebezpečně docházela trpělivost, „přepočítej fázovou variaci a uprav ovládání deflektoru.“ Poté se otočila na Miral a dodala: „To slovo nepoužíváme, zlatíčko.“

„Přepočet dokončen. Upravuji telemetrii deflektoru,“ informoval ji počítač.

„Počítači, přepočítej upravenou stabilitu kvantové fáze.“

„P’tak!“ zopakovala Miral o něco zuřivěji.

„Stabilita kvantové fáze je na devadesáti devíti celých devadesáti dvou procentech.“

„Děkuji,“ odpověděla B’Elanna. Kdysi by nikdy s žádným počítačem tak zdvořile nejednala, ale vzhledem k tomu, že to byl jeden z mála dospělých hlasů, které slýchala během uplynulých čtrnácti měsíců, začala ho považovat za přítele a spojence.

B’Elanna se otočila v židli čelem k Miral a s mnohem menší zdvořilostí pronesla: „Miral Parisová, co znamená, když ti řeknu, abys nepoužívala určitá slova?“

Miral trochu sklonila hlavu a zaměřila svou pozornost na zbytek své brusinkové tyčinky. Existovala možnost, že část její odpolední svačiny skutečně skončila v jejím žaludku, ale dle velkých kusů lisovaných vloček, oříšků a bobulí, které měla přilepené na tvářích a prstech a rozdrobené na lacláčích, strávila poslední hodinu spíše tím, že si s tyčinkou hrála, než že by ji jedla.

„Nevim,“ řekla Miral trucovitě.

„Podívej se na mě,“ nařídila jí B’Elanna. Všechna ta léta, která strávila ve strojovně Voyageru, ji naučila postavit se kritickým selháním systémů, devastujícím střetům s nepřátelskými mimozemskými druhy a vesmírným anomáliím, ale za celou tu dobu nikdy nemusela použít tón, kterým tak často hovořila se svou dcerou. Na druhou stranu, její podřízení jí málokdy, jestli vůbec, lhali do obličeje.

„Miral Parisová, podívej se na mě,“ zopakovala.

Miral ji letmo přejela pohledem a potom si ze zbytku své svačiny nacpala do pusy vše, co se jen dalo.

„Miral,“ vyštěkla B’Elanna.

Konečně upoutala pozornost dítěte. Miraliny vytřeštěné oči, velké jako talíře a žádající o milost, se střetly s B’Elanninými. A pod nimi se jí tváře nafoukly na maximum, když její zuby zuřivě žvýkaly příliš velké sousto a ona se přitom pokoušela udržet sevřené rty.

B’Elanna bojovala s úsměvem. Celé týdny se snažila Miral naučit slušnému stolování a zjevně jí v hlavě uvízla jen důležitost žvýkání se zavřenými ústy.

Alespoň něco, uznala B’Elanna, zatímco se utvrzovala ve svém odhodlání zarazit Miraliny sklony opakovat slova, jež B’Elanna utrousila v okamžicích frustrace a která byla pro děti zcela nevhodná. Měla podezření, že to Miral dělala jen proto, aby v ní vyvolala reakci. Nicméně by bylo trochu kontraproduktivní, kdyby za necelé dva týdny pozdravila otce: „Nazdar, p’taku!“

B’Elanna o něco jemněji trvala na svém: „Však ty víš co.“

„Už tam budeme?“ zeptala se Miral, zatímco na sebe opět nadrobila.

„Neměň téma,“ opáčila B’Elanna, která její ubohý pokus odvrátit pozornost jinam okamžitě prokoukla. „Jsou určitá slova, která by děti neměly používat, i když je dospělí občas použijí. Ještě se musíš naučit spoustu slov, a až je budeš znát všechna, potom si můžeš vybrat ta, která chceš používat. Ale do té doby ti je budu vybírat já. Je to jasné?“

„Omlouvám se,“ povzdechla si Miral, zjevně jí to pravidlo hrozně trápilo.

„Mám tě ráda, zlato.“

„Mám tě ráda, mami,“ odpověděla Miral spíše ze zvyku. „Mami, zazpíváme si tu písničku hvězdám na dobrou noc?“

„Nechceš počkat, až bude čas jít spát?“ zeptala se B’Elanna.

„Ne, ty zpívej. Kula zpívá hrozně.“

Kula byl holografická chůva, kterého B’Elanna vytvořila, aby se o Miral staral během jejich dlouhé cesty ve chvílích, kdy lodní systémy vyžadovaly její plnou pozornost. Miralina kritika naznačovala, že bude potřeba zapracovat na Kulových hlasových podprogramech.

„Dobře, zlatíčko, začni,“ přikývla B’Elanna.

„Hvězdičko, hvězdičko, na nebi jasná,

Přišel čas zavřít očka tvá.“

B’Elanna měla pocit, že se rozplývá, když Miral spustila svůj šarm naplno a její hlas byl plný štěstí.

„Hvězdičko, hvězdičko, jen neměj strach,

zítra se vzbudím a budeš tu zas.“

„Varování,“ ozval se hlas počítače.

„Hvězdičko, hvězdičko…“

„Ticho, zlatíčko,“ řekla B’Elanna rychle.

„Stabilita kvantové fáze na devadesáti pěti celých devíti stech šedesáti devíti procentech a klesá.“

B’Elannou proběhla nepříjemná vlna adrenalinu. Byla v poslední části cesty, která se započala před více než dvěma a půl lety. Sekta klingonských odpadlíků věřila tomu, že je Miral Kuvah’magh, neboli klingonský spasitel, a rozhodla se, že nejlepší způsob, jak odvrátit apokalypsu, kterou mělo Miralino narození symbolizovat, bude ji zabít. Od té doby B’Elanna a její manžel, Tom, obětovali své štěstí ochraně jejich jediné dcery. Nyní se měli konečně znovu shledat, a to za jen o něco více než dva týdny.

Ještě překvapivější však bylo, že k této dlouho očekávané události mělo dojít v kvadrantu Delta. B’Elanna měla za to, že jej poté, co se posádka Voyageru zvládla vrátit po sedmi dlouhých letech domů, už neuvidí. Ale jen před několika dny obdržela od Toma souřadnice setkání, které potvrdily, že Hvězdná flotila Voyager opět vyslala do kvadrantu Delta. A že Tom dělá prvního důstojníka.

Popravdě, B’Elanna se zrovna neradovala z představy, že stráví zbytek svých životů v jedné z nejhorších částí vesmíru, kterou kdy měla tu čest poznat. Nicméně, její odůvodněné obavy vzaly za své, když si uvědomila, že kvadrant Delta je tak daleko od Vojáků Gre’thoru – oné klingonské sekty – jak jen to je možné.

Teď však měla strach, že kvantový proudový pohon bude potřebovat dost přemlouvání, aby je dovezl oněch čtyřicet pět tisíc světelných let, které ještě potřebovaly urazit. Za vodou, jak v duchu pokřtila svůj raketoplán a zázrak techniky – oficiálně známý jako Neregistrované plavidlo 47658 –, který byl pro ni aMiral domovem po více než rok. Kromě proudového motoru měl také prototyp rekrystalizující benamitové matrice, komunikační rozhraní, které by zahanbilo i mnohem větší lodě, navigační a skenovací systémy, jež byly vylepšeny Borgy inspirovanými návrhy, a tu nejmenší možnou holopalubu. Hlavně pro Miral.

Všechna její předchozí použití proudového pohonu byla omezena na krátké skoky, ne delší než třicet sekund. Cesta do Delty však měla trvat něco málo přes dvě hodiny. Věrná svému názoru, že pokud se něco může pokazit, tak se to pokazí, zadala kurz a zapnula pohon s dostatečným předstihem, aby cestou mohla udělat dostatek přestávek.

Za poslední dvě hodiny neustále bojovala s hlášením, které oznamovalo, že fázová integrita proudového tunelu selhává. Přicházelo natolik pravidelně, přibližně každých patnáct minut, že si na něj už skoro zvykla. Ale od posledního uplynuly sotva tři minuty, což znamenalo, že něco bylo opravdu špatně.

„Kulo,“ zavolala B’Elanna a tím okamžitě aktivovala holochůvu, prošedivělého starého klingonského válečníka, založeného na drahém a nyní již zesnulém příteli. Když se hologram objevil, B’Elanna pokývla směrem k Miral, načež zamířila po krátkém schodišti z hlavní kabiny do strojovny raketoplánu.

Co zjistila, bylo, že ovládání deflektoru – klíčové části proudového motoru – bylo za hranicí maximální tolerance.

„No do pr…“ začala, načež se zarazila a zbytek nadávky spolkla. Miral se dnes nepotřebovala naučit žádná nová slova.

Manuálně přenastavila hodnoty tak trpělivě, jak jen dokázala, ale stabilita kvantové fáze neúprosně klesla pod devadesát procent. Kolem osmdesáti pěti procent, plus mínus nula celá dvě, se proudový tunel zcela destabilizuje a bylo více než pravděpodobné, že raketoplán bude roztrhán na kusy, až z něj vypadne.

„Počítači, kolik času zbývá k cílovým souřadnicím?“

„Dvacet pět sekund,“ řekl počítač monotónně.

To bude nejdelších dvacet pět sekund jejího života.

„Varování,“ ozval se znovu počítač.

„Ztlum všechna zvuková varování,“ nařídila B’Elanna. Na hlavním ovládacím panelu strojovny mohla vidět vše, aniž by počítač přidával její stoupající úzkosti.

Přepočítala fázovou variaci tunelu pomocí programu, jejž navrhla, a který obsahoval bezpočet borgských algoritmů inspirovaných Sedmou z devíti. Kompenzace těchto variací byla nedosažitelný cíl, který přinutil Voyager od proudové technologie upustit. Ale její raketoplán byl menší a bylo nekonečně snazší jej stabilizovat, takže její program fungoval. Nyní se ovšem zdálo, že dosáhl limitu.

Ještě deset sekund a proudový motor se sám odstaví.

Jen vydrž pohromadě, říkala si B’Elanna, zatímco sledovala, jak se fázová integrita plíží k osmdesáti sedmi procentům.

Zadržovala dech, ale pískot motoru začal pomalu utichat a potom se každý systém na palubě rozsvítil červeně, zatímco tunel kolem se rozplynul a vyhodil raketoplán na správných souřadnicích. Následovala salva výbuchů všude kolem ní. Několik kritických systémů se přetížilo ve stejnou chvíli. Koutkem oka zahlédla protokol na přesměrování energie spuštěný Kulou, bezpochyby aby kolem Miral aktivoval ochranné silové pole.

B’Elanně zbylo jen několik vyhořelých panelů, vybuchlé plazmové obvody, které ještě pro jistotu jiskřily na protest, a štiplavý, kovový zápach, jenž jí plnil nos. Mohla by zreplikovat něco z toho, co potřebovala, ale replikátor měl to nejlepší za sebou. Byla nucena se postavit tomu, čeho se nejvíce bála od chvíle, kdy začala celou tuhle cestu plánovat. Opravy jí zaberou celé dny, a to jen za předpokladu, že je bude moct provést v dobře zásobeném vesmírném přístavu.

Za vodou zůstane mrtvý v kosmu, dokud nepřiletí Tom. Ale Voyager se mohl zdržet a zásob a vody je málo.

Co potřebuji, je přítel, pomyslela si zasmušile B’Elanna. Zoufalost její situace ji téměř přemohla, než si uvědomila, že vlastně přítele nedaleko své současné pozice má.

Jestlipak jsem mu chyběla tolik, jako on mně, uvažovala B’Elanna, zatímco se pustila do práce na komunikačních obvodech.

„Sedmá? Sedmá, kde jsi?“

Chakotayovi stále bušilo srdce z námahy, se kterou byl nucen rozrazit dveře řadového domu v San Francisku poté, co neodpověděla na jeho opakované klepání. Zatímco horečně prohledával přízemí, uvažoval, co strašného se mohlo udát v oněch šesti hodinách, jež uplynuly od chvíle, kdy ji viděl naposledy.

Většinu včerejšího večera strávili dlouhou návštěvou hospice, ve kterém byla umístěna Sedmé milovaná teta Irene. Přestože Sedmá tomuto kroku dlouho oponovala, Chakotay ji nakonec pomohl smířit se s tím, že to bylo nejen nutné, ale i v Irenině nejlepším zájmu. Sedmá byla posledních osmnáct měsíců tetinou hlavní pečovatelkou, zatímco irumodický syndrom pustošil její mysl. Avšak Sedmá sama již nebyla ve stavu, ve kterém by byla schopna poskytovat tetě nepřetržitou péči. Navíc doktoři předpokládali, že Irenino utrpení skončí v průběhu několika dnů.

Když se Sedmá a Chakotay po návštěvě loučili, trvala na tom, že je dost unavená, a on jejím slovům věřil. Přesto, jen stěží by mohl uvěřit tomu, že by upadla do spánku natolik hlubokého, aby neslyšela jeho bušení na dveře. Dech se mu v panice zrychlil stejně jako tempo kroků a pospíchal po schodech do druhého podlaží, aby pokračoval v hledání. Po celou tu dobu jen nadále volal: „Sedmá? Sedmá, kde jsi?“

Nakonec ji našel, jak sedí v temném koutě své ložnice. Ruce měla pevně semknuté kolem kolen a sytě modré oči sice otevřené, ale pohled nekonečně prázdný.

„Sedmá!“ zvolal znepokojeně.

Zůstala dokonale nehybná, až na pomalé mrknutí, které jak doufal, mohlo být alespoň nějakou známkou vnímání.

Rychle roztáhl nejbližší závěs, aby mohl lépe zhodnotit její stav. Kůže vypadala ještě o odstín bledší než obvykle a čelo, tváře a ruce měla na dotek vlhké. Dlouhé, světlé vlasy volně sepnuté na vršku hlavy, několik neposedných pramenů se jí přilepilo zezadu na krk. Měla na sobě černé kalhoty a přiléhavé červené tílko. Sako, které leželo zmuchlané u nohou postele, by jinak bylo poslední součástí jejího civilního oblečení. Chakotay se neuklidnil, dokud si neověřil její dech a pulz. Ač sice oba pomalé, taky byly silné a pravidelné.

Obával se, že k něčemu podobnému dojde – Sedmá za sebou měla několik velmi náročných měsíců a většina lidí by se nejspíš zhroutila mnohem dříve. Jemně ji zvedl, položil na postel a poté se pustil do prohledání místnosti, aby zjistil, co ji přinutilo stáhnout se do své mysli.

Sedmá svůj život započala jako Annika Hansenová, lidská dívka, která byla v sedmi letech asimilována Borgy. O mnoho let později byla Borgy vybrána, aby hovořila s jejich novými „spojenci“ z Voyageru. Toto spojenectví nakonec posloužilo svému účelu, ale aby pro loď zajistili bezpečí, Chakotay a kapitán Kathryn Janewayová se rozhodli Sedmou odpojit od zbytku Společenstva. Zpočátku jejich rozhodnutí záštiplně odmítala, ale postupem času začala oceňovat svou individualitu, kterou jí Borgové ukradli, a stala se cenným členem posádky.

Loď zvládla dokončit původně mnohem delší cestu z kvadrantu Delta do kvadrantu Alfa mnohem rychleji, než se předpokládalo, a po návratu na Zem ji všichni považovali za jakousi abnormalitu. Všichni kromě její tety, která ji domů přivítala s otevřenou náručí a bez otázek, i když ji dávno považovala za mrtvou. Postupně začala genialitu Sedmé oceňovat i Hvězdná flotila a v posledních několika letech ji povolali, aby svoji expertízu propůjčila výuce na Akademii. Její znalosti nebyly nikdy cennější než před několika měsíci, kdy Borgové započali svou šílenou invazi. Sedmá stála po boku prezidentky Federace a po celou dobu „konfliktu“ jí byla poradcem. Caeliarové, mocný a xenofobní druh – a tím pádem i Federaci neznámý – přeměnil Borgy z členů Společenstva na členy Caeliarského celku, a tím pádem ukončil boj.

Tato přeměna osvobodila miliardy Borgů, a i Sedmou zbavila její anorganické podstaty – syntetických implantátů, které regulovaly mnohé z jejích životně důležitých biologických funkcí. Fyzicky byla stejně silná jako předtím, ale mentálně byla rozpolcená mezi vlastními myšlenkami a hlasem, který jí neustále opakoval: „Jsi Annika Hansenová.“

Sedmá s tím hlasem odvážně bojovala několik měsíců, ale poslední dobou se v důsledku série traumatických událostí začal vymykat kontrole: neustále se zhoršující stav její tety a smrt bývalé kolegyně a drahé přítelkyně B’Elanny, která zahynula i se svou dcerou. Sedmá nepochybovala o tom, že se jí ten hlas podaří udržet pod kontrolou, ale jen dokud si neuvědomila, že tomu bude muset čelit sama – všichni její přátelé z Voyageru  se vydali na novou nebezpečnou misi.

Když se Chakotay dozvěděl, jak na tom skutečně je, uvědomil si, že jí s tím musí pomoct. Společně dali dohromady plán a nyní jim zbývalo už jen několik dní, než opustí Zemi a vydají se na novou cestu.

V posledních pár hodinách však něco překonalo i obdivuhodnou odolnost Sedmé.

Vedle počítače stála nedotčená sklenice tekuté výživy, jinak byl její stůl prázdný. Co se k čertu stalo? pomyslel si Chakotay, zatímco se dál potácel na hranici paniky. Obrátil svou pozornost k počítači a všiml si na obrazovce aktivního centra zpráv, a že naposledy přehraná zpráva byla z hospice. Roztřesenými prsty aktivoval přehrávání a jedna z Ireniných ošetřovatelek se objevila na obrazovce.

„Je mi velmi líto, že vám to musím sdělit takto, profesorko Hansenová, ale Irene zemřela. Byla jsem si jistá, že budete chtít být okamžitě informována. Její ostatky udržujeme ve stázi. Víme, jak je pro vás důležité se s ní rozloučit.“

Zoufalství naplnilo Chakotayovo srdce. Měl Irene rád a těšila jej radost, s jakou přijala Sedmou do svého života. Byla to inteligentní a soucitná žena a Sedmá se s ní rychle sblížila. Irene pro ni byla první skutečnou rodinou. Její nemoc přispěla k současnému stavu Sedmé a ošetřovatelka, která ji s touto smutnou zprávou kontaktovala, nemohla znát rozsah poškození, které tím způsobila. Přesto měl Chakotay iracionální chuť jí zakroutit krkem.

Posadil se na okraj postele a vzal její zpocené ruce dosvých.

„Sedmá, musíš mě vyslechnout. Vím, že je to těžké, ale oba jsme věděli, že ten den brzy přijde. Irene by tě nechtěla takhle vidět. Milovala tě a chtěla pro tebe jen to nejlepší. Tvůj návrat jí přinesl do života mnoho radosti a to, jak ses o ni starala po několik posledních let jejího života, jí bylo velkou útěchou. Teď spolu půjdeme říci svá sbohem, ano? Zůstaneme tam tak dlouho, jak jen budeš chtít. Ale k tomu se nejdřív musíš probrat. Sedmá? Sedmá, slyšíš mě?“

Dlouhé ticho ho přesvědčilo o tom, že Sedmá byla ztracená. Přeběhl k počítači a odeslal dvě urgentní zprávy.

Vše, co teď mohl dělat, bylo čekat.

Jsi Annika.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Kapitola první