Tom Chatfield

Tohle je Gomora

Kalibr

Přeložil Pavel Pokorný

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať už živými, nebo mrtvými, je čistě náhodná.

THIS IS GOMORRAH

Copyright © Tom Chatfield 2019

Translation © Pavel Pokorný, 2020

ISBN 978-80-242-6816-3

Mé ženě, vždycky

LEDEN 2014

Předtím byli bratranci. Teď jsou bratři – svázaní v tomhle momentě hrůzy a naděje. Je jim devatenáct, jsou měsíc od sebe, ale už jsou dospělí muži, páni světa.

Hamid pozoruje, jak se obláček jeho dechu vznáší ve vzduchu. Je tu zima, dřív by tomu nevěřil. Doma si představoval, že Sýrie je něco jako Egypt ve filmech s Indiana Jonesem – horký písek, ostré pouštní světlo, přívětivě se zubící domorodci. Když teď potřebuje v Islámském státě promluvit s nějakým civilem a vidí, že se ho bojí, má už vyzkoušeno, jak prolomit ledy: ukáže na své rukavice, mimicky znázorní překvapení a se zdviženým obočím pronese bárid , zima. Když dotyčný pochopí, že mu nízkou teplotu neklade za vinu, vždycky se tomu zasměje. Nervózně.

Jejich jednotka bojuje o ovládnutí města. Vítězí. Těžké zbraně – jejich strana má těžké zbraně, pocházejí z Iráku a obsluhují je opravdoví vojáci, kteří bojovali za Saddáma – periodicky otřásají vzduchem a pak zemí. Hamid dospěl rychle. Když zavře oči, vidí to: končetiny ležící v suti, krev, nehezkou smrt způsobenou detonacemi. Představoval si, že to bude jako ve filmu. No, vypadá to jinak.

Ale jeho vlastní život je po většinu času dobrý. Násilí a pospolitost, to mu vyhovuje. A život přináší také odměny, očekávané i nečekané. Drog a žen je spousta, v rámci sankcionovaných hranic: narkotika v budovách využívaných vojáky, kteří se dostanou ke kšeftování, sex uvnitř domů, kde drží ženy zotročené k tomuto účelu. Když ho zkušenější rekruti pobízeli, navštívil obojí. Hamid je na rozdíl od svého bratrance bojovník. Kabir je zvyklý spíš na klávesnici než na zbraně.

Na druhou stranu, internet je v jejich válce prioritou i požehnáním. Hamidovi a ostatním cizincům poskytuje sociální sítě, online hry, nutellu a dobré zimní oblečení. Jsou výjimeční, jsou jako chodící reklama na globální blahobyt. Zanedlouho bude Hamid spolu se všemi bratry ze stovek národů jíst jídlo z fast foodu, jezdit rychlými auty, modlit se a střílet z dobře namazaných kalašnikovů. Jako vážení starci si budou užívat záři svých vítězství. Jen co dokončí dobývání tohohle studeného a špinavého města, jen co postřílejí zbývající rebely a zmocní se celé oblasti.

Dnes bylo křižování. Hamidovo první. Uvažuje, jestli vnímá šok nebo nevolnost, pocity, se kterými bojoval při svém prvním stětí, ale necítí nic. Třeba je to jen tím, že teď po exekuci neskončila hlava potrestaného napíchnutá na kůlu, nicméně Hamid usoudí, že dělá pokroky. Je to tak, jak mu slibovali – se zkušenostmi přichází moudrost. Jen kdyby se takhle dokázal srovnat i s touhou po cigaretě. Kouření je zakázané. Od chvíle, kdy sem v listopadu dorazil, měl jen jedinkrát v očích slzy – když nějaký mládenec dostal na ulici dvacet ran bičem za to, že u něj našli balíček cigaret Akhtamar Classic. Bylo nesnesitelné sledovat, jak vzácný tabák zadupávají do prachu.

Hamid nerozhodně přehazuje zbraň z ruky do ruky a neví, kam vlastně mířit. Ukrývají se za rozstříleným bytovým domem na okraji města a čekají na signál k útoku. Ty rozbité škvárobetonové tvárnice připomínají zkažené zuby. Hamid si v duchu představuje rituál, kterým se v takových chvílích nudy a strachu uklidňuje. Představuje si, že si zapaluje Lucky Strike, vdechuje kouř a vydechuje jej nosem, aby přehlušil zápach spáleniny a krve, zápach tohohle místa.

A pak je najednou mrtvý.

Jeho čelo se proboří a popraská kolem nepravidelné díry, zatímco snajprova střela opouští lebku temenem. Je zvláštní, jak dlouho to trvá, než se jeho tělo zhroutí do strany, aby se rozvalilo jako opilec na asfalt a do sutě.

Muži v jeho okolí se s kletbami tisknou k zemi a marně se pokoušejí opětovat palbu. Jediný Kabir se nekryje. Zírá na nehybný trup a končetiny, na překvapenou tvář a na roztříštěnou lebku. Tohle se nemělo stát, šeptá mu v hlavě dětský hlásek. Copak ti nepřátelé nechápou, jací jsou kazisvěti?

Zemi a zdivo kolem zasahují další vysokorychlostní střely. Muži křičí. Kabir konečně odtrhne oči, schoulí se před palbou a vytáhne iPhone, aby udělal pár fotek bratrancovy mrtvoly. S trochou štěstí a při správném úhlu záběru z té scény dostane něco k světu.

Jeho výcvik byl v tomto ohledu zcela jednoznačný. Každý život, každá smrt jsou teď poselstvím. Stačí využít sociální sítě a počkat, až si to uživatelé nasdílejí.

1

Tip od zkušeného: se životem je to jako se softwarem. Vezměte to vždycky od často kladených otázek. Nebudete pak vypadat jako pitomci.

Pokud jde o to seznámit se s Azim Bellem, tři nejdůležitější otázky zní: Kdo to sakra je? Co je to darknet? Co se to s moderním světem podělalo?

Vezmeme to pozpátku.

Viděno perspektivou chudáka středověkého venkovana, který zažíval hladomory, znásilňování a rabování, na téhle planetě léta páně dva tisíce čtrnáct vlastně není nic špatného. Díky několika staletím nevídané lidské vynalézavosti může dneska každý trávit čas věcmi, které si dřív dopřál jen málokdo: čtením, psaním, nakupováním, plkáním o celebritách. Ale důležitou novotou je, že všechno od dětské pornografie a drog až po smrtící zbraně a ještě nebezpečnější ideologie je zcela podle libosti k mání od miliard stolů, z miliard kapes.

A k tomu slouží darknet. Místa, kam se chodí pro všechno, co si společnost nepřeje, abyste měli. Temná místa internetu, schovaná z dohledu, ale dostupná prostřednictvím nástrojů, které při správném používání příhodně zastřou vaši identitu a polohu stejně jako identitu a polohu toho, s kým si předáváte ultrapravicové hardcore nacisticko-islamistické dezinformační porno. Dobré časy pro špatné lidi.

Nejpopulárnější software používaný pro tyhle účely vyvinula samozřejmě americká námořní pěchota. Jak mezi sebou s oblibou říkají někteří hackeři, americká vláda láká globální rivaly do svého vojenskoprůmyslového výzvědného systému. Co mají společného čínští disidenti, íránští bojovníci za svobodu, novozélandští geekové lifrující měkké drogy přes oceány a severokorejský úřad řešící diskreční nákupy pro členy vlády? Ti všichni používají The Onion Router známý též jako Tor – snadno stáhnutelný kus softwaru, který skryje každé kliknutí pod tucty digitálních přenosů mezi anonymními servery. Je to jako vrstvy cibule, tedy cibule sítí pokrývajících celý svět. Maskování, vrstva za vrstvou. O cibuli je ale taky známo, že žene slzy do očí.

Ta anonymita, to je teorie. Ve skutečnosti, pokud se v tom uživatel dobře nevyzná, může si stejně tak dobře rovnou založit internetovou stránku, kam dá své plné jméno, bydliště a blikající GIF s nápisem: Národní bezpečnostní agenturo, vemte si mě! Být anonymní vám nezaručuje bezpečí. Na internetu sice nikdo neví, že jste pes, ale stopa ze psích sucharů ve tvaru kostičky vedoucí k vašim předním dveřím umožňuje poučený odhad.

Jen se optejte Aziho. Je sice členem hackerského bratrstva (ženských je mezi nimi opravdu pomálu, bují tam nechutné genderové trollení, sedátka na záchodech jsou v jednom kuse nahoře), ale používá variantu svého skutečného jména. AZ. Lidi si myslí, že je to pseudonym, protože žádný odborník, který je při smyslech a ví něco o zabezpečení, by nikdy, nikdy nepoužil online nic, co by nějak souviselo s jeho opravdovou identitou, ve skutečnosti jsou to ale prostě dvě třetiny jména, které mu před třiceti čtyřmi roky dali ve východním Croydonu, v jižní části jižního Londýna, v architektonickém ekvivalentu prdele.

Podle toho, v jakém rozpoložení Aziho/AZ zrovna najdete, může dělat, že pseudonym takhle podobný jeho skutečnému jménu je dvojitý bluf, symbol hrdosti, projev blbosti nebo všechno dohromady. Azi obvykle sebe sama charakterizuje jako vysoce funkčního magora. Pokud jde o velké záležitosti, je dobrej, v maličkostech už tak ne.

* * *

Dnešek se daří, Azi sedí u svého stolu a dává si to nejlepší, co řetězec Nando’s nabízí – půlku kuřete s hranolky. Polil si to vlastní omáčkou Sriracha, je jí tolik, že ho pálí celý obličej. Popíjí z hrnku studené kafe a předstírá, že je neonacista.

Přesně řečeno – pilně chatuje v sociální síti, ve skupině uzavřené jen pro členy, a předstírá, že je sice nový, ale impozantně aktivní člen globálního politického hnutí jménem Vzdor. Tahle skupina si klade za cíl chránit západní způsob života před rostoucí hrozbou islámu a taky možná, jen možná, mlátit lidi s nebělošskými názory a veškeré chyby společnosti klást za vinu nadnárodní konspiraci perzekuovaných menšin.

Dělat návnadu ve skupině Vzdor je pro Aziho vedlejšák, už se tomu věnuje nějaký čas. Kdyby na něj někdo tlačil, připustil by, že je to jeho vášeň, ale nikdo na něj netlačí, takže předstírá, že je to hobby. Nacisti jako takoví jsou špatná věc v hezkém kabátě. A chytří neonacisti s dlouhodobými ambicemi týkajícími se volebního úspěchu charizmatického německého vůdce známého pod jménem Tomi jsou kategorie sama pro sebe.

Azi si dobře uvědomuje, že politická postava, o které se i její nepřátelé vyjadřují v podstatě přátelsky, je o strach. A konkrétně tenhle Němec je horší než nějaký noblesní Brit. Existuje vážné nebezpečí, že v příští německé vládě sehraje Tomi vedoucí roli. Tedy samozřejmě pokud někdo během následujících dvou měsíců anonymně nezveřejní detailní a velmi kompromitující informace týkající se jeho osoby. To by byla fakt smůla.

Azi si zcela uvědomuje, že jeho operační základna neodpovídá běžným představám o doupěti génia. Zvnějšku působí jako obyčejná zahradní kůlna. Uvnitř vypadá jako všivá, přecpaná zahradní kůlna, do které někdo bůhvíkdy vměstnal příliš velký pracovní stůl IKEA, pár skládacích židlí a potom ještě obsah několika bazarů s elektronikou – protože přesně to Azi udělal. Ze dvou ukrytých reproduktorů prská rock Van Hallen. Kolem tří velkých monitorů ověšených kabely se povalují rozebrané laptopy, desktopy a externí disky. Jediným ústupkem komfortu je tu káva: na mrňavém rohovém stolečku se v kávovaru Hario V60 Dripper připravuje značka Union’s Revelation Blend, jejímž aromatem vznášejícím se ve vzduchu Azi přebíjí teplý odér prachu a ozonu z neustále běžícího hardwaru.

Azi na sobě má příliš velkou bundu s kapucí, sportovní boty, džíny ošoupané nefalšovaným dlouhým nošením, nikoli už z výroby, a několikadenní strniště. Kdyby se oholil a trochu umělečtěji si rozcuchal vlasy, hned by vypadal o deset let mladší a snad i hezký. To ale v nejbližší době nehrozí. Azi vnímá materiální svět jako vcelku politováníhodný řetězec náhod. Všechno, na čem doopravdy záleží, se odehrává na obrazovce.

Hezkým důkazem téhle jeho životní filozofie je stojací lampa, kterou Azi odborně ignoruje už přes patnáct let, i když se její rozedrané stínítko sklání přímo nad jeho kávovou stanicí. Druhým dokladem je fakt, že dva lidé, které vnímá jako nejbližší – kolegové hackeři s přezdívkami Milhon a Sigma –, jsou možná muži, možná ženy, možná cyničtí teenageři, možná znudění příslušníci generace X a mohou se nacházet kdekoli na Zemi, kde se vyskytují lidé hovořící anglicky a internet. Azi má pocit, že to asi budou ženy, a taky má pocit, že Sigma má pro záhadného AZ slabost, ale na druhou stranu má dost rozumu a zkušeností na to, aby si uvědomoval, že takovéhle pocity vypovídají hodně o něm samotném a málo o realitě.

Vzato kolem a kolem, život je fajn, i když jeho původně plánovaná kariéra v oboru penetračního testování postupně ustoupila na zcela zasutou vedlejší kolej a místo práce se Azi věnuje už jen svádění neonacistů. V jeho pracovní e-mailové schránce na ProtonMailu hnijí tři tisíce nepřečtených zpráv, jimiž se vine dlouhá série rozzlobených mailů od Aziho šéfa. Azi je už začal vnímat s čistě abstraktním zájmem – jako přírodní jev, sedimentaci, jejíž průběh se nesluší nějak rušit.

Píše se rok 2014 a nadšenci všeho druhu využívají internet už od časů, kdy ještě nebyly v módě webové prohlížeče. Tím pádem členy skupin, jako je Vzdor, těžko přimějete k tomu, aby přiznali, že by moc rádi repatriovali všechny snědé, černé, a kdyby na to přišlo, tak už rovnou i Židy, a že každý, kdo s jejich stanoviskem nesouhlasí, může táhnout taky. Lidi v těchhle skupinách naopak tráví většinu času vzájemným napomínáním, aby se chovali přiměřeně, aby upozorňovali veřejnost na fakt, že elity přestaly vnímat přirozené ekonomicky motivované starosti obyčejných slušných lidí, a aby se vyhýbali násilí – vyjma situací, kdy je jisté, že bude aplikováno diskrétně a rozhodně.

Azi tím pádem tráví už řadu měsíců pěstováním kontaktů s užitečnými idioty, od nichž si slibuje, že ho zasvětí do situace a pomohou mu proniknout do vyšších úrovní jejich hierarchie, až se přesvědčí, že i on je upřímným zastáncem jejich ideologie, který si v soukromí mezi stejně smýšlejícími lidmi nemůže pomoci mluvit upřímně. A Azi může nabídnout ještě něco – záruku své jakosti. Zbraně, drogy, kontakty na darknet. Nebo přesněji řečeno expertně protahované sliby toho všeho, protože pro něj existují jisté zásady, které nehodlá překročit, tím méně aby s nimi kšeftoval.

Azi žvýká sousta pálivého kuřete a předvádí na počítači jednomu z těch horlivých mládenců hotový roh hojnosti se zakázaným zbožím. Gareth je Brit z Blackpoolu, nováček ve skupině. Tvrdí o sobě, že pracuje v sázkové kanceláři a že celé dny sleduje, jak na hlavní třídě skupují a prodávají nemovitosti sionisti. Gareth taky vede řeči o mezinárodní konspiraci pedofilů, kteří pronikají dětem do počítačů a tajně je sledují přes jejich webkamery. Azi ví o nejméně jednom případu, kdy se něco takového skutečně stalo, takže si tuhle záležitost poznamenal do přihrádky v mozku nadepsané „o tyhle strašlivé průsery se začnu starat až někdy jindy“. Během posledních měsíců se mu ta přihrádka nepříjemně zaplňuje.

Pro Garetha z Blackpoolu není Azi Azi. Je běloch, je velmi pohledný a jmenuje se Jim. A příběh toho, jak Jim přišel na svět, ilustruje dvě základní pravidla Aziho hackerské filozofie. Za prvé, musíte být tolik tahů před vaším protivníkem, abyste měli vítězství zaručené dřív, než si vůbec stačí všimnout, že bitva začala. Za druhé, ať platí na bojišti jakékoli předpoklady či očekávání, jste tu od toho, abyste je porušili. Lžete, podvádíte, využíváte každou skulinu, odvádíte pozornost a švindlujete.

To je hackerská etika: rozebírat věci a pak je skládat po svém. Děláte to pro zábavu, čistě ze zvědavosti nebo s vyhlídkou na to, že se vám třeba podaří udělat z těch druhých blbce a sami si budete připadat chytří. Kromě toho – parta neonacistů, co se snaží zmrvit svět, si pořádný hack zaslouží. Nálož poctivé pravdy, tak obrovskou a ostudnou, že se jich zřeknou i vlastní mámy.

2

Azi si to naplánoval takhle.

Před osmnácti měsíci, na začátku roku 2013, si našel mrtvé dítě. Nejlepší nepravdy se obvykle zakládají na něčem pravdivém – v tomto případě to bylo jméno někoho velmi mladého, jehož osobní údaje si opsal z náhrobního kamene v Tootingu.

James Denison zemřel 8. července 1982 ve věku dvou let a dvou dnů. Měli jsme tě rádi, budeš nám chybět, spinkej s andílky. Znovuzrodil se 27. ledna 2013, před svými třiatřicátými narozeninami, s novou tváří a s novým životním příběhem vytvořeným pozpátku.

Jak jen tak z ničeho vykouzlíte dvaatřicetiletého chlápka? Za prvé si Azi napsal o rodný list a úmrtní list. Stačilo chvilku pátrat, prosít trosky života jeho matky a vykutat její příjmení za svobodna, napsat pár velmi slušně formulovaných e-mailů a dopisů a matrika mu poskytla, co potřeboval. Tím se Azimu dostaly do rukou velmi důležité papíry a začala skutečná práce.

Pojďme si vyprávět příběh. Je duben roku 1982 a na ostrově v jižním Atlantiku, o kterém ještě před pár týdny nikdo v Británii v životě neslyšel, začíná válka. Invaze Argentiny na Falklandy naráží na obranu poslepovanou se zoufalou pýchou a politickou účelností, která nakonec obnášela sto dvacet sedm lodí. Čtrnáctého června se Britům nějak podaří zvítězit a předsedkyně vlády patrioticky jásá. Tyhle detaily jsou důležité. U lží, kterých se hodláte držet po celé roky, záleží na přesnosti.

Je konec června 1982. Jeden malý kluk ve Streathamu v jižním Londýně je nemocný, vážně nemocný, a nikdo nevěří, že se z toho dostane. Jeho táta je bůhvíkde, vypařil se před víc než rokem. Máma je vyřízená prací a stresem, dělá uklízečku v nemocnici svatého Jiří. Její máma jí pomáhá, jak může, ale je to k ničemu, protože z tohohle druhu rakoviny se malí kluci neuzdravují.

Ale v Aziho novém příběhu se tenhle kluk uzdraví. Pod náhrobním kamenem v Tootingu sice pohřbili malou rakev, ke které se o devět let později přidala ve větší rakvi i máma, ale to lze bezpečně ignorovat. Život jde dál.

Osmdesátá léta jsou v plném proudu, je v módě užívat si, James Denison chodí do školy. Hodně si užívá, obráží podniky, které dnes už zavřely nebo se změnily k nepoznání. Účet zaregistrovaný na Jamesovu zbrusu novou adresu na Gmailu generuje webové stránky a formuláře, stopu vinoucí se základní školou, zkoušky z osmi předmětů na konci povinné docházky, vynikající známky z výtvarné výchovy, francouzštiny a matematiky a pak k překvapení všech diplom na Birminghamské univerzitě. Psychologie, ucházející prospěch, doloženo certifikátem pořízeným online u zdroje, který poskytuje doklady působící ještě líp než originál.

Po otcově smrti v roce 1999 – toho otce, který se s ním nikdy nestýkal, upil se a skončil v pečlivě zkontrolovaném hrobě v Coventry – je z Jamese sirotek na prahu dospělosti. Hladinu jeho studentského života nečeří žádné vlnky. Čas jde dál. Vlna nového tisíciletí se zlomí a odplyne, neklid světa pronásledovaného strašákem terorismu se zdigitalizuje a jeho vyděšené mumlání se zacyklí. James si teď nechává říkat Jim. A Jim začíná zanechávat znatelnější datovou stopu: minulí zaměstnavatelé, minulá bydliště, nevydařená kariéra prodejce kancelářských potřeb. Hodně cestuje, ale jen po velkých britských městech, dost velkých na to, aby zaručovala anonymitu. Je to nikdo – ale nikdo, kterého si můžete dohledat.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1

2