Přeložili Eva Křístková a Lumír Mikulka

Copyright © Barbara Erskine XXXX

Translation © Eva Křístková, 2002, 2006, 2020

Translation © Lumír Mikulka, 2006

ISBN 978-80-242-6951-1

Byly doby, kdy jsem se cítila skoro šťastná

Ozval se ostrý, tříštivý zvuk, jak Jacie sklouzla nohou do vyjeté koleje polní cesty a led vyplňující brázdu labyrintem křišťálových střípků se jemně zachvěl. Byla nesoustředěná, zahleděná v dál, kde se vpravo vlevo prostírala jako bezútěšná hnědá pláň holá, zoraná pole táhnoucí se až k hradbě kamenných zídek na obzoru. V létě, kdy tu byla naposledy, se na těch polích zlatě vlnilo dozrávající obilí. Nečekala, že se to tu tak změní.

Lehce se zachvěla, zabořila ruce hlouběji do kapes a odhodlaně znovu vykročila. Musí dorazit do cíle, než slunce zastřené mlžným oparem zmizí za kopci a ona zůstane sama v chladné tmě. Skoro si přála, aby se sem nevydala. Možná byla chyba se vracet – chtít oživit ztracené vzpomínky, které ji tak pronásledují. Vůbec poprvé zaváhala, ale to už se před ní vynořila temná silueta pobořených klenebních oblouků, ostře se vypínajících mezi holými stromy k nebi, a neodolatelně ji vábila k sobě. Zamířila k ní.

Nějakou chvíli stála ve stínech a vítr si pohrával s pramínky jejích vlasů, které jí vyklouzly zpod šály omotané kolem hlavy. Upřeně hleděla na místo v polehlé trávě, kde tenkrát její a Brianovy nohy stály tak těsně u sebe. Bylo to jako v jiném životě – v létě, v dobách, kdy se cítila skoro šťastná.

Rychle pokrčila rameny, odhrnula si vlasy z očí a povytáhla si límec ke krku. Chladné slunce zašlo. Noc přicházela rychleji, než čekala, a jí se zdálo, jako by ve větru mezi omšelými kameny a tmavnoucími poli tiše úpěla. Náhle se jí zcela bez příčiny zmocnil strach. Ohlédla se přes rameno a přitiskla se k nazelenalým kvádrům. Cítila, jak jsou vlhké, a v duchu naslouchala stejně jako tenkrát příběhu o žalu a bolesti, který jako by se snažily vykřičet. Srdce se jí prudce rozbušilo až kdesi v hrdle a ona se vtiskla do rohu mezi dvě zdi, jež kdysi tvořily stěny kaple zdejších jeptišek. Silou vůle se snažila zachovat klid. A právě tehdy se bezděky ohlédla a uviděla pavučinu.

Pavouk natáhl svou síť přes roh a uchytil ji mezi hrubými kameny – dokonalý šestiúhelníkový tvar posetý ledovými krystalky, jež i v houstnoucí tmě vypadaly, jako by se třpytily. Jacie v úžasu pozvedla ruku, hned nato však zadusila vzlyk a se vzpomínkou na uplynulé léto ruku zase bezmocně spustila. Je to snad totéž sveřepé, drobné stvořeníčko, jež se vrátilo a vyspravilo poničenou pavučinu, kterou ona v ten poslední den svými bezohlednými prsty zpřetrhala, takže z ní zůstaly jen zaprášené útržky? Lepkavá vlákna tenká jako hedvábná niť pavouček znovu podchytil a dopředl. Dlouze na ně hleděla, dokud se soumrak neproměnil ve tmu a ona už neviděla ani lesknoucí se ojíněné kontury. Znamená to, že i v jejím případě tomu bude stejně? Že i ona dokáže posbírat střípky svého štěstí a slepit je dohromady? Vrátí se k ní Brian a znovu ji zachrání před ní samou? Zabořila ruce do kapes a naposledy zabloudila zrakem do temného kouta s pavučinou. Pak se otočila a klopýtavě se rozběhla polní cestou mezi kluzkými kameny ke statku.

Jacie už od dětství věděla, že je jiná než ostatní lidé. Zčásti se smířila s tím, že taková se už narodila, ale zčásti za to mohla její matka, protože to nechápala.

Jacie Staceyová

směšně kraječková!

pokřikovaly na ni spolužačky ve škole a poskakovaly kolem ní, když se třída převlékala na tělocvik. A učitelka napsala matce poznámku: Nemohla by Jane nosit něco méně zdobného? Výšivka na batistu opravdu není nejvhodnější oděv do školy…

Jacie po matce plna úzkosti pokukovala, když matka obálku rozlepovala, a čekala, že bude následovat výbuch. Z nějakého důvodu měla pocit, že za nevhodnost výšivek na svém nátělníčku může sama. A vskutku následoval výbuch, ale nikoli hněvu, nýbrž smíchu. Její půvabná, nevyzpytatelná matka ji objala. „Ach, drahoušku, musím ti koupit nějaký obyčejný vlněný nátělník, abys byla jako ostatní,“ smála se pobaveně svým klokotavým smíchem a Jacie vydechla úlevou. Nechtěla nic než zapadnout mezi ostatní. Uvádělo ji do rozpaků, že se matka snaží oblékat ji tak, aby byla jiná, a styděla se, když během vyzvedávání dětí ze školy žertovala a klábosila s ostatními matkami a potom ji rozesmátě zatahala za copy a prohlásila: „Tahle je moje.“ Jediné, co přitom Jacie chtěla, bylo ztratit se někam a stát se neviditelnou. Čím víc na ni matka upozorňovala a šlechtila ji – a ona byla sama od sebe dost hezká, o tom nebylo sporu –, tím víc to nesnášela. Kdykoli se na ni učitelka podívala, roztřásla se.

Na tom se ani později nic nezměnilo. Jak vyrůstala, začala se stranit dívek svého věku a hledala útočiště v kreslení, které jí – jak zjišťovala – jediné umožňovalo vyjádřit emoce, jež cítila. Zůstávala zavřená ve svém pokojíku, nedbala na matčiny prosby, ať jde ven, a do nekonečna skicovala střechy okolních domů i stromy, které viděla z okna. Do tahů své tužky přitom vkládala všechnu sílu svých citů, jež v ní háraly, ale jimž nerozuměla.

„Z toho vyrosteš, miláčku. Je to jen vývojová fáze. Ve tvém věku jsem se taky styděla,“ ujišťovala ji znovu a znovu matka, ale Jacie pokaždé postřehla v jejích očích cosi jako údiv a zármutek a v hloubi duše věděla, že matka se nikdy necítila jako ona. Nikdy nepoznala muka, jaké přináší vědomí, že člověk nikam nepatří, a co hůř, že nikam ani patřit nechce i vzdor tomu, jak moc bolí vědomí, že ho jeho okolí nepřijímá, zatímco ostatní spolužačky a později i stejně staří kolegové si vytvářejí úzké kroužky přátel, z nichž je ona zjevně vyloučená.

„Co je na mně tak špatného?“ ptala se v úzkostech sebe sama, a nakonec se v zoufalství obracela k téže jabloni na zahradě jejich domu, s níž tak často mluvívala jako dítě. Odpovědi se nedočkala.

Situace se o něco zlepšila, když začala pracovat. Získala sebevědomí, protože byla ve své práci opravdu dobrá. Stala se návrhářkou – někdy pracovala na volné noze, jindy zase delší čas pro nějakou firmu, a pokaždé, když se rozhodla jít dál, její zaměstnavatelé litovali, že o ni přicházejí. Byla rychlá, šikovná a výkonná a dařilo se jí se šéfy i spolupracovníky tichou cestou vycházet. Jen zřídkakdy se ocitla v situaci, kdy by se stala středem pozornosti, a pokaždé ji to uvedlo do hlubokých rozpaků. Jednou nebo dvakrát si vyšla s muži z projektových kanceláří, kde pracovala, ale svým strachem z kontaktu s nimi a strohou formálností si je držela od těla do té míry, že ji podruhé o schůzku už nepožádali, jakkoli si při pohledu do zrcadla dávno uvědomovala, že zdědila matčinu krásu.

Byl tu jeden muž, který se jí líbil víc než ti druzí – partner, jenž v předešlém zaměstnání vedl její oddělení. Byl to robustní, pevně rostlý člověk se zvláštně skvrnitýma irskýma očima a dost plachý na to, aby ji dokázal ukolébat a ona svolila, že si s ním o polední pauze zajde na oběd. Ten se protáhl do časných odpoledních hodin a poté si oba vyšli na procházku do parku, kde stáli bok po boku na břehu jezírka a pozorovali šedou pěnu na vodní hladině, sahající takřka až k asfaltu pod jejich nohama.

„Mám to tu moc ráda. Je tu takový klid.“ Plaše k němu vzhlédla s náznakem úsměvu, který mu vždy připadal tak zajímavý, když na něj pohlédla přes okraj kreslicího prkna. Potom uhnula pohledem a zadívala se na kachny, jejichž peří se v časném jaru pěkně lesklo.

„I já mám rád tichá místa.“ Jeho hlas byl pojednou hlubší než obvykle a on se k ní kousek po kousku přibližoval, až se jejich lokty takřka neznatelně dotýkaly. Cítil, jak je osamělá; nechtěl jí ublížit.

„Pořád je ale slyšet hluk projíždějících aut,“ pokračoval skoro šeptem. „Chtěl bych vám ukázat jedno místo, kde je opravdu klid. Co kdybychom si o víkendu vyjeli na venkov? Mohli bychom si třeba dát oběd v nějaké restauraci.“ I on za řeči upíral zrak na kachny, ale teď se k ní otočil a zjistil, že na něj zírá doširoka rozevřenýma očima, jejichž čočky se v ostrém slunci stáhly do pouhých teček. Z tváře jí zmizela všechna barva.

„To je od vás moc milé, ale nemůžu. Nejde to.“

„Proč ne?“

Zavrtěla důrazně hlavou. „Sotva mě znáte. Nejsem…“ Nešťastně přešlápla. „Prostě to nejde. Mrzí mě to. Jedu za matkou.“

Odtáhla se od něj, každý sval v těle napjatý, jak se jí náhle příčil dotek jeho lokte i intimita jeho pohledu.

„Poslyšte, nechtěl jsem…“ Zrozpačitěl, neboť zjistil, že i on se červená. Její reakce ho vyvedla z rovnováhy. Ale to už Jacie odhodlaně mířila přes trávu zpátky do kanceláře.

„Přijdeme pozdě do práce,“ hodila poněkud upjatě přes rameno s omluvným úsměvem na rtech a skoro se rozběhla k bráně parku.

Později v týdnu napůl doufala a napůl se bála, že kolega své pozvání zopakuje, ale ač byl jeho úsměv stejně přátelský a jeho pozdrav po ránu stejně uvolněný a vřelý, dával si pozor, aby se už nikdy neocitli o samotě.

A léta ubíhala. Časem se dobrala jisté vyrovnanosti a její plachost překročila jakýsi neviditelný práh, za nímž se proměnila v rezervovanost, a přestalo jí vadit, když její odmítavost vůči lidem nevyhnutelně vedla k tomu, že jí opláceli stejnou. A pokud jí to přece jen vadilo, skryla svou bolest tak hluboko, že už ji ani nevnímala.

Kreslení, stále ještě její jediná vášeň, jí skýtalo záminku k dlouhým pobytům na osamělých místech. Milovala zvlášť jeden statek uprostřed vřesovišť mezi kopci, kde nacházela útěchu i tiché přátelství podmračeného farmáře a jeho ženy. Jednou či dvakrát do roka si tam zajela se svými skicáky a malířským stojanem – někdy i na delší čas, když se jí podařilo našetřit si dost peněz. Sedávala pak obklopena houževnatým vřesem ve větru, který jí čechral vlasy, a za společníky měla jen vyplašeného zajíce a káňata kroužící vysoko na nebi. Býval to poklidný, spokojený čas, protože když tam byla, dokázala zapomenout na své nedostatky i osamělost a ve svém umění nacházet útěchu a sebedůvěru, k čemuž jí dopomáhali i tiší manželé, u kterých bydlela.

Než objevila rozvaliny starého kláštera, jezdila tam už tři roky. Tak často chodívala podvědomě ve vlastních šlépějích po pěšinách klikatících se vřesovišti, které ji přiváděly k místům v krajině, jež oslovovala její představivost, že jen zřídkakdy prozkoumávala vzdálenější údolí a úvaly skryté mezi nekonečně se vlnícími blaty. Na takových místech se do divoké krajiny zakliňovala úrodná pole, kde zrálo obilí, stály tu statky a rostly hluboké lesy. Právě v jednom takovém lesnatém údolí s prastarými stromy, na konci vozové cesty vinoucí se mezi poli, se ukrývaly ruiny kláštera obklopené hustým houštím, bodláky a ostružiním. A tam také poprvé potkala Briana.

Doslova o něj zakopla, protože ho neviděla, dokud nebylo příliš pozdě a ona se už nemohla otočit a utéct. Ležel pohodlně uvelebený za nízkou zídkou a s dalekohledem přitisknutým k očím soustředěně pozoroval cosi na vysoké jedli, která vyrůstala z holé skály, alespoň to tak vypadalo. Vztekle se k ní otočil, s tichým zaklením ji bez okolků stáhl vedle sebe a vrátil se ke svému pozorování. Ani se na ni nepodíval.

Zůstala ležet s tváří zabořenou ve voňavé trávě a celá se třásla. Ani pohnout se neodvážila, třebaže jí šlahoun ostružiny poškrábal holou nohu. Teprve když velký, rezavě hnědý pták, kterého sledoval, rozepjal křídla a nerušeně odletěl mezi stromy v lese, posadil se a usmál se na ni, jako by teprve teď přišel čas na formality.

„Odpusťte mi,“ pronesl hlubokým hlasem zjemněným zpěvnou dikcí, obvyklou ve zdejších kopcích. „Už skoro vyseděla vejce, víte? Byl by to hrozný zločin, kdyby teď měla opustit hnízdo. Pozoruju ji od chvíle, kdy ta vejce snesla.“ Vyzařovaly z něj něha a klid, jež Jacii dovolily zbavit se strachu. Vyškrábala se na kolena, upravila si blůzku, odhrnula si vlasy z očí a smetla si z tváře stébla trávy i suché lístky kapradí. Při tom pohybu ale zavadila o ostružiní a trny na jeho šlahounu se jí zaryly do kůže, až sebou trhla.

„Poslyšte, jste celá popíchaná – a je to moje vina. Mrzí mě to.“ Jeho očím nic neuniklo, což ji trochu mátlo. Aniž si toho všimla, rychle utrhl list šťovíku a přiložil jí ho na poškrábané místo.

„Vyznáte se v ptácích?“ pokračoval a jemně vyměnil léčivý list za nový. „Tohle byl luňák červený. Ti jsou tu dost vzácní a bývají velmi plaší.“

Jacie se přistihla, že se na něj usmívá. Všechen strach z ní spadl. „Vlastně toho o ptácích moc nevím, ale někdy je kreslím,“ řekla a zabloudila pohledem k otevřenému skicáku ležícímu v trávě, kam jí upadl. Natáhl se pro něj a začal pomalu obracet stránky, přičemž se sem tam u něčeho zastavil, prohlédl si kresbu pozorněji a přikývl. Až došel ke kresbám ptáků – kolih, bažantů a káňat letících oblohou na svých rozepjatých zlatých křídlech – a ona viděla, jak se jeho tvář rozjasňuje a objevuje se na ní cosi jako úsměv.

„Máte bystré oko,“ řekl tiše a ona se bezděky rozzářila. Jeho uznání ji těšilo.

Skoro ji zklamalo, když zničehonic pronesl: „Raději byste už měla jít, než přiletí ten druhý pták, aby toho prvního na hnízdě vystřídal.“ Poslušně posbírala zbylé listy z trávy, vzala si od něho svůj skicák a napůl se odplížila a napůl odkulhala ze starého opatství. On přitom ani nepozvedl ruku na pozdrav, znovu plně soustředěný na svůj dalekohled.

Dva dny nato ji však vyhledal na vřesovištích a vůbec poprvé se doopravdy usmál. Jeho oči měly barvu šmolkově modré oblohy, kterou právě na zrnitý papír malovala, a ona poprvé v životě nezažívala v přítomnosti muže pocity studu a cítila se příjemně. Tváře jí polil ruměnec, který mu neunikl a jenž v nazelenalém slunečním světle, tak typickém pro tato vřesoviště, nabyl zlatavého nádechu. Ten ruměnec však nepramenil z toho, že by se díval na její obrázek. Hleděl jí přímo do tváře a uviděl v ní její krásné oči, jež zdědila po matce.

Právě tehdy se jí zeptal na jméno a prozradil jí, že se jmenuje Brian. Sehnul se, zvedl její skicák pohozený ve vřesu a prolistoval ho. Potom ho bez komentáře položil, posadil se uvolněně vedle ní na břidlicový skalní východ, přehodil si nohu přes nohu, silné, sluncem opálené ruce zaklesl okolo kolen a beze slova pozoroval, jak se vrátila ke ztvárňování krajiny. Setrvali tak v družném mlčení, které je k ničemu nezavazovalo, a Jacie si jeho pozornost i upuštění od jakýchkoli komentářů vyložila jako tiché uznání kvality své práce.

Potom ho uviděla ještě několikrát – někdy v dálce, kdy jí zamával na pozdrav a pokračoval dál, aniž se pokoušel k ní přiblížit a zapříst s ní rozhovor, zatímco jindy se setkali, usmáli se na sebe a pak se spolu procházeli a rozprávěli o rostlinách a ptácích, o malování a někdy i o hospodaření na statku, ale nikdy ne o sobě. Myslela si, že je nějaký farmář, ale nikdy se ho na to nezeptala a on nikdy neřekl, že jím je.

Zprvu si ani nevšimla radostného výrazu v jeho obličeji, když se na ni během společné procházky po pěšinách zarostlých mechem sem tam podíval. A když se jejich ruce takřka neznatelně dotkly, neodtáhla se.

Potom se k němu jednou za hovoru celá rozesmátá otočila a tentokrát jí neunikl jeho vřelý pohled a úsměv, které patřily jen a jen jí. Na okamžik ji smích opustil, ale vzápětí se přistihla, že se na něj opět usmívá.

„Je fajn mít si s kým vyjít na procházku, Jacie,“ pronesl tiše. To bylo vše. Ona mu však rozuměla.

Bylo jí záhadou, proč je jí s ním tak dobře. Jednou pozdě večer usedla ve svém potemnělém pokoji k toaletnímu stolku, natočila kytičkové umělohmotné stínítko lampičky na něm tak, aby jí vrhalo do obličeje jasné, nelichotivé světlo, a zkoumavě se zadívala na svůj obraz v zrcadle. Zrcadlo bylo staré, popraskané a plné černých skvrn a z jedné strany dokonce mírně zkreslovalo, takže se jí spánek a vlasy podivně vlnily. Bezděky se tomu zasmála a samotnou ji překvapilo, jak živě se jí rozzářila tvář.

Proč se nestydí a neupadá do rozpaků, když je s Brianem? tázala se sama sebe. Proč by měl být zrovna tento muž ten jediný, z něhož nemá strach – tedy kromě otce, který ale odešel už tak dávno, že si na něj skoro nevzpomínala, a po němž jí v životě zůstalo bolestné prázdno. Předklonila se, aby se mohla na svůj obraz podívat blíž, a pojednou se jí vybavilo, jak ji houpával na rukou a ona se ho držela nohama a s tvářičkou přitisknutou k jeho pevné hrudi se cítila bezpečně. Byl tam, kam až její paměť sahala, a ona tenkrát žila s pocitem, že tam bude vždycky, dokud se jednoho dne nevrátila ze školy a nenašla matku v slzách v posteli s hlavou zabořenou do polštáře. Teď už věděla, že nebyl silný, že u něj nemohla najít bezpečí a matku že až do svého odchodu deptal, ale žádné dospělé vysvětlení jí nemohlo vzít onen pocit bezpečí, který v ní vzbudil a po němž podvědomě neustále prahla.

I z Briana vyzařoval podobný pocit bezpečí. Intuitivně věděla, že v jeho rukou by každé divoké stvoření spočinulo beze strachu a stejně tak ona, kdyby na to někdy došlo.

Unaveně zavrtěla hlavou a natáhla se pro hřeben. Ne že by byl Brian o moc starší než ona. O takových deset let? Snad i míň. Bezděky si přejela prsty po pavučině drobných vrásek okolo očí a jemně je vyhladila. Potom si pomalu začala rozčesávat vlasy.

„Prý jste včera mluvila tam na vřesovištích s Brianem Drexlerem,“ poznamenala paní Finchová, když jí druhý den po ránu přinesla k snídani míchaná vajíčka. Kdo jí to řekl? Skály? Osamělá káňata vyměňující si klípky? „Je to příjemný muž, to jo, ale ta jeho ženská… taky by se mohla chovat líp… Ann se jmenuje a má prý poměr s mladým Jimem Lloydem! Je jen dobře, že se s ní Brian rozvádí. A řekla bych, že rozvod je pro ni ještě moc dobrý. A to ji Brian pořád miluje, víte? Aspoň se to říká. Málem prý zešílel žalem, když zjistil, že je mu nevěrná. Teď tráví všechen čas sám na vřesovištích a vypadá zachmuřeně. Je to od té ženy hanebnost. Odporná hanebnost.“

„To jsem nevěděla,“ odtušila Jacie upřeně zahleděná do talíře s míchanými vejci. Na chviličku se rozhostilo ticho. Potom tiše dodala. „On o sobě nikdy nemluví.“ Ona samozřejmě taky ne.

Dlouze se zadívala na konvici s kávou, pro kterou se paní Finchová natáhla, a náhle si uvědomila, jak velký smutek ji tíží. Ten nový detail z Brianova života ji vyděsil. Zatoužila po tom, aby o ničem nevěděla, i když snad vysvětloval ono tajemné pouto, jež mezi nimi existuje. I on teď jistě nevěří světu a má pocit, že do něj nepatří…

Toho dne ho Jacie na vřesovištích cílevědomě hledala, ale nenašla ho tam a zpátky do opatství se jít neodvažovala. Patřilo Brianovi a jeho páru hnízdících luňáků. Vezme ji tam, aby se na ty ptáky podívala, až sám uzná za vhodné, a ona musí čekat. Vůbec poprvé od chvíle, kdy začala vřesoviště kreslit, jí přišla opuštěná a trochu melancholická, jak se tak po nich proháněl vlahý letní větřík, který čeřil vřes a zelené kapradí a rozechvíval trnité keře přichycené ke skalním výchozům.

Pokud chtěl, vždycky ji našel, což bývalo s ubíhajícími týdny čím dál častěji. O tom, co věděla, se mu nikdy ani slovem nezmínila. Hodila tu věc za hlavu jako něco, co je součástí jeho života a co nikdy nesmí vstoupit mezi ně a narušit jejich pečlivě budovanou neosobnost. Stále si však spolu povídali, chodili na dlouhé procházky divokou krajinou, vystupovali na vrcholky kopců a sedávali na březích říčky, kde pozorovali ledňáčky a smáli se akrobatickým kouskům potápky vrhající se ze své skalní pozorovatelny do vody a chodící po kamenitém dně. A nejednou se připlížili i do blízkosti hnízda luňáků na vysoké jedli na skále nad pobořenými zdmi starého opatství a Jacie tak mohla zahlédnout tři rozčepýřené hlavičky mláďat, jak se hlásí o potravu, když se k nim jejich rodiče snášeli z oblohy.

Dělali si s Brianem pikniky, jen sami dva, a dělili se o jídlo, které si Jacie přinášela. Na statku se nikdo neptal, jak to, že si ho najednou bere dvakrát víc. A Jacii se zdálo, že je snad poprvé v životě skoro šťastná.

„Musíte mi nakreslit ptáky v letu,“ pronesl polohlasem, když se spolu bok po boku krčili za zdí opatství a pozorovali hnízdo.

Přikývla a zachytila se rukou chladných, rozpadajících se kamenů. „Jak dlouho to ještě potrvá?“ zeptala se. Rozevřené zobáky a dlouhé krky, jež vídala trčet z hnízda, jí už připadaly obrovské.

„Moc dlouho ne. Podívejte! Samice.“ Při jeho šeptem pronesených slovech automaticky vzhlédla, ale jediné, co uviděla, byla jeho silná ruka, kterou položil na tu její, spočívající na kamenech zídky.

Na okamžik zapomněli na ptáky, pohlédli na sebe a jí neunikla nevyslovená něha v jeho očích. Hned nato se však prudce odvrátil, pustil její prsty a namířil dalekohled opět na strom.

To Brian ji naučil procházet se v dešti po vřesovištích, když si ji předtím neustále žertem dobíral, že chodí ze zvyku pořád zahalená v šále. Ukázal jí, jak zaklonit hlavu a vychutnávat si chlad dešťových kapek na kůži, vystavit vlasy vlhku a jemnému, voňavému mžení. A právě v dešti ji poprvé něžně políbil, přivinul ji k sobě a znovu ji políbil, zatímco jí po obličeji stékaly studené krůpěje vody. Potom se smutně odvrátil.

Léto ztěžklo a zlenivělo a ona začínala počítat dny dovolené, které jí ještě zbývaly. Toužila zpomalit běh času. Mladí ptáci v rozvalinách opatství už zkoušeli svá křídla a zkusmo poskakovali po okrajích hnízda vysoko na stromě. Byli připraveni vyletět – a Jacie už věděla, že je zamilovaná. Byla to však plachá, smutná a soucitná láska napůl zatížená obavami, kterou nedokázala dát najevo a tváří v tvář bolesti muže po svém boku, který stále ještě tak zoufale miloval svoji Ann, se ani neodvažovala cokoli naznačit.

Když se hnízdo konečně vyprázdnilo, začali chodit do opatství častěji. Přicházeli sem polní cestou mezi dozrávajícím obilím, které jim sahalo až do pasu, a prozkoumávali spolu lesnaté údolí, v němž se nacházely rozvaliny kláštera, jehož temné kamenné zdi tak snadno vyvolávaly představu ozvěn čistých hlasů a teskných tónů liturgických zpěvů, jež tu zněly před dávnými stoletími. Jacie to tu milovala i navzdory smutku, který tu vládl – anebo možná právě kvůli němu. Víc než kterékoli jiné to bylo Brianovo místo.

A tam také kouzlo toho léta narušila. „Brzy už budu muset odjet domů, Briane. Strašně nerada odtud odejdu, ale nemám na vybranou. Musím se vrátit do práce.“ Stáli ve vysoké, odkvetlé trávě v místech, kde mívaly jeptišky kapitulní dům.

Brian vzal do dlaní její ruku a stiskl ji. „Budete mi chybět, Jacie.“

Oči se jí zalily slzami. „Vrátím se, Briane. Příští rok.“ A pak se to stalo. Její láska i úzkost ji zradily a ona začala mluvit jako o překot: „Do té doby už budete mít po rozvodu a budete volný… Vím, že budete volný. Jednou na ni zapomenete.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Byly doby, kdy jsem se cítila skoro šťastná