Copyright © Barbara Erskine 1998

Translation © Eva Křístková, 2003

ISBN 978-80-242-6893-4

Vnes světlo do naší temnoty, prosíme tě, ó Pane, a pro

lásku svého jediného syna, našeho Spasitele Ježíše Krista,

ochraňuj nás v své milosti před veškerým zlem

a nebezpečenstvím této noci.

Kniha modliteb

Ten, kdo někdy spatřil ducha, už není nikdy tím, kým býval,

než jej spatřil.

Kardinál John Henry Newman, 1870

Bůh je světlo a není v něm žádné temnoty.

1, Jan, 1,5

To světlo svítí a tma je nepohltila.

/Viz 1, Jan 1,5;

Česká ekumenická bible/

Mathew Hopkins je samozřejmě historická osobnost a Manningtree a Mistley jsou skutečná místa. Avšak příběh sám je fikce. Farnost, o které píši, neexistuje a neexistuje ani Mikův kostel, fara či ulice. Neexistuje dokonce ani dům, v němž žije Emma. Starý hřbitov kolem kostela najdeme na mapách a v turistických průvodcích, avšak dnes je to soukromý pozemek. V Mistley pak kostel vůbec není.

Současnost

LAMMAS

Nad nízkými kopci Suffolku se zablesklo a zdáli zaduněl hrom, tentokrát o poznání hlasitěji. Bill Standing pohlédl na oblohu, kde se na zarudlém nebi kupily hrozivě černé mraky, svěsil ramena a vykročil

Přišel sem přemýšlet, pročistit si hlavu a naslouchat čemusi, co se mu vtíralo do mysli a dožadovalo se vyslechnutí. Příliv již téměř vrcholil a široké ústí řeky se změnilo v souvislý vodní koberec pokrytý bílými hřebeny vln deroucími se z moře na pevninu. Nad Billovou hlavou zakroužil mořský racek a vyloudil z hrdla divoký, teskný skřek; potom se obrátil a uletěl do houstnoucího šera. Bill jej sledoval zpod přivřených víček a cítil, jak se mu do tváře opírá vítr. Hřmění sílilo a z nebe se jedna za druhou začaly snášet dešťové kapky. Bylo krátce po poledni, ale všechno působilo dojmem přicházející noci. Město za Billovými zády jako by se choulilo před bouří, vyčkávalo, pozorovalo a připravovalo se na to, co vbrzku přijde.

Billův nepokoj nevyvěral jen z vědomí blížící se bouře. Ve vzduchu viselo i cosi jiného, a to něco v něm budilo strach – děsilo jej to více než cokoli jiného za celých dlouhých šestaosmdesát let jeho života.

Dávné zlo skrývající se pod zemským povrchem ožívalo. K jeho rozpoutání stačilo už jen málo. Blesk rozčísnuvší vodní hladinu, rachot hromu, záblesk ohně v hustých křoviskách na svahu kopce, a temnota znovu povstane a obestře pobřeží, město i celý poloostrov.

Věděl, že se to jednoho dne stane. Řekl mu to jeho otec a otec jeho otce to také věděl. Ale proč právě teď, to netušil; věděl jen, že není nikdo, kdo by to dokázal zastavit.

Povytáhl si límec kabátu až k uším a pohlédl k obloze, která ještě citelněji potemněla. Samozřejmě věděl, co má dělat. Alespoň v hrubých obrysech. Byl však starý a byl sám. Zachmuřil se a jeho větrem ošlehaná tvář se složila do pavučiny hlubokých záhybů a rýh. Pokud už nějaké potíže vyvstaly, on o tom dosud nevěděl, avšak zahlédl znamení, jako byly modré plamínky na blatech, přeskakující v trávě z trsu na trs, jimž se říká pohádková světýlka, i jiné příznaky blížícího se nebezpečí, jež přicházelo v podobě černavé mlhy vznášející se daleko na moři až těsně nad obzorem. Temnota, která měla již dávno odpočívat v pokoji, znovu hrozivě vyvstávala, stejně jako v dobách těsně po náboženské reformaci, kdy byli kněží, kteří ji dovedli zažehnat, vyhnáni. Stovky let předtím přišlo nebezpečí z krajů za mořem; dávní britští bohové i mocná římská božstva, stejně jako křesťanství, před ním ve strachu ustupovali, neboť se napájelo temnou energií, kterou čerpalo z této divoké, tajuplné krajiny mezi mořem a pobřežím. Celé věky toto nebezpečí leželo a spalo, ale teď Bill cítil, jak neklid roste. Znal slova zaříkání i obřady, jimiž je možné zlo zkrotit. Má však na to sám dost sil?

Nad vodní hladinou se zatočila ozvěna dalšího zahřmění a Bill rychle vykročil. Nebezpečí přilétalo na křídlech větru a kroužilo teď nad městem. Před Billem i za jeho zády rozťal oblohu blesk a temnota houstla, jako kdyby se celý svět toužil ukrýt před světlem.

Minulost

Podzim 1644

V místnosti vládlo příšeří a on neviděl nic, avšak dobře slyšel, jak cosi v koutě tiše čenichá. Ležel mlčky a bez hnutí na vysokém loži se zataženými závěsy nebes, upíral zrak do tmy nad sebou a toužebně si přál, aby jej těžká látka tak neprodyšně neobestírala. Byl celý zpocený, v rukou křečovitě svíral lem pokrývky a tiskl si jej k bradě.

Co je to? A kde to je? Neodvážil se téměř ani mrknout. Teď se to pohnulo. Zaslechl, jak na prknech podlahy zaškrábaly drápy.

Nehýbej se.

Nedýchej.

Kdyby mu alespoň srdce v hrudi nebušilo tak nahlas. To zvíře to musí slyšet, cítit jeho strach. Centimetr za centimetrem se sunul po polštáři, aby byl od těch zvuků co nejdál. Teď se mezi závěsy lože vytvořila skulina. To se pokrývka zachytila o těžký, hrubě tkaný gobelín. Zahlédl mdlý odlesk světla prodírající se zavřenými okenicemi. Blížil se úsvit.

Kriste Ježíši, ať to odejde!

Při dalším zvuku z rohu místnosti mu ramena polil studený pot. Zaslechl totiž zamručení a vzápětí cosi ostře křuplo. To když zuby narazily na kost. Dobrý Bože, ono to něco chytlo! A teď to k jeho hrůze kořist požírá, přímo tady, v jeho komoře. Ucítil krev, páchnoucí dech a zkažené zuby. Takřka zahlédl malé, červené, zlé zvířecí oči.

Jak se to jen dostalo dovnitř?

Zamračil se. Dobře si vzpomínal, že dveře zamykal na petlici. A zavřel okenice. Nebo snad ne? Pohlédl směrem k tenkému proužku bledého světla. Večer, když vystupoval po úzkém schodišti do patra, se cítil hrozně nemocný a horečka jej celého opět jednou zalila potem. Padl rovnou na postel, zchvácen kašlem a příliš vyčerpaný, aby si dokázal stáhnout své vysoké boty s přezkou. Ještě to měl v živé paměti. Lehce pohnul nohou. Ne. Je bos. Než se zachumlal do pokrývek, musel ty boty z měkké kůže skopnout a svléknout si kalhoty i punčochy.

Tma venku zřetelně prosvětlovala. Hvězdy i dorůstající měsíc vznášející se nízko nad kopcem, který se zvedal za jeho domem, začínaly blednout. Probouzeli se ptáci. Z chladné zahrady se ozvalo první nesmělé zapípání, po něm další.

Hrdlo se mu sevřelo, Chtělo se mu zase kašlat. Ale to nesmí. Nesmí ani hlesnout. Intuitivně sáhl po kapesníku, po pokrývce, polštáři – po všem, co by ztlumilo zvuk kašle. Kdyby se rozkašlal, ten tvor by zjistil, že tam je. Upoutal by jeho pozornost. Cítil teď stále silnější nutkání a hruď i hrdlo se mu trýznivě svíraly. Zachvátil ho děs.

Hned při prvním záchvatu kašle zaslechl svůj vlastní křik. Bleskurychle se otočil, hmátl rukou k nočnímu stolku u postele, kde ležela připravená jeho dýka, sevřel rukojeť v prstech a divoce bodl do vzduchu před sebou právě v okamžiku, kdy mezi ložními závěsy prostrčil hlavu medvěd a dlouze se mu zadíval do očí. Chvíli na sebe upřeně hleděli a pak se zvíře vztyčilo na zadní.

Děvečka v přízemí, která klečela a rozdělávala oheň, zaslechla pánův zoufalý křik, pohlédla vzhůru a pouze zavrtěla hlavou. Pana Hopkinse asi zase sužuje některá z jeho nočních můr. Dívka chvíli bez hnutí poslouchala a pak se vrátila zpět k rozdělávání ohně.

Jakmile kočka v horním pokoji zaslechla kašel, upustila rozjedenou myš, vystřelila jako blesk z místnosti a v rohu po ní zůstala jen hromádka krvavých chlupů. Mihla se pokojem, vyskočila na okenní parapet, rozrazila nezajištěné okenice a zmizela do chladného svítání.

Jeho strach ustoupil stejně náhle, jako se objevil, a vystřídal jej hněv. Hněv tak zběsilý, že takový dosud nikdy v životě nepocítil. Ženy, které na něho tento děs přivolaly, za to zaplatí, a zaplatí vskutku draze. Věděl, které to jsou, neboť figurovaly na jeho seznamu. Ďáblově seznamu.

ČÁST PRVNÍ

1

Současnost

SRPEN

Londýnský vzduch byl těžký, na jazyku chutnal po železe, byl zahlcený výfukovými plyny a prozářený slunečním jasem. Emma Dicksonová vystoupila z taxíku, podala řidiči bankovku a pohlédla na hodinky, to vše jedním ladným, plynulým pohybem.

Taxikář se chvíli významně přehraboval v peněžence a předstíral, že hledá drobné. Mrcha jedna skrblivá! Jenom tři pence! Taková by si přece mohla dovolit dát mu spropitné! Pohlédl na ni a i přes veškerou nevraživost se mu tvář viditelně rozjasnila. Je to ale kus! Černý kostým. Parádní nohy. Štíhlé paže. Krásné vlasy. Dokonalý make-up. Obchodnice, ale pěkně vyfiknutá. Podal jí drobné. Vzala je, zaváhala a pak mu je vrátila. „O. K. To si nechte.“ Vesele se na něho usmála, jako kdyby prokoukla všechny peripetie jeho myšlenkového procesu. „Dovezl jste mě včas. Je to vaše spravedlivá odměna.“

Díval se, jak přechází po chodníku ke schodům a vystupuje k domovním dveřím. Devonshire Place. Zřejmě nějaký drahý lékař. Když se otáčel zpátky k volantu, přistihl se při obavě, jestli není nemocná.

Zářivě lesklé černé dveře s mosazným klepadlem a jmenovkou se na jí zazvonění ihned otevřely a ona zmizela uvnitř. Po úmorném vedru ulice jí příjemný chládek v hale připadal osvěžující. Byl pátek. Vzala si na odpoledne volno, aby si mohla skočit k zubaři. Pak půjde domů, osprchuje se vlažnou vodou a dá se do přípravy večerního pohoštění.

„Dobré odpoledne, slečno Dicksonová.“ Recepční před ní otevřela dveře čekárny a uvedla ji dál. „Pan doktor Forbes vás nenechá dlouho čekat.“

V prostorné, elegantní místnosti nikdo další nebyl. Pohovky a lehká křesílka stály vyrovnány podél stěn, v protilehlých rozích poutala pozornost dvě obrovská květinová aranžmá a na nízkém konferenčním stolku uprostřed čekárny leželo několik vzorně vyrovnaných hromádek časopisů, které jako by čekaly, až někomu budou moci ukrátit chvíle čekání. Automaticky pohlédla na hodinky. Bylo těžké se uvolnit, vypadnout z tempa. Měla za sebou hektické dopoledne. Od osmi hodin ráno jen seděla u telefonu. Neměla čas se ani naobědvat. Jako špičková manažerka společnosti Spencer Flight & Jordan se sídlem v Throckmorton Street jej měla jen málokdy. Zjištění, že bude muset na prohlídku čekat, jí připadalo takřka nesnesitelné. Zhluboka se nadechla, odhodila kabelku na největší pohovku, vzala do ruky náhodně vybraný časopis, zabořila se měkkých polštářů a setřásla z nohou lodičky.

Bude se muset naučit občas vypnout, uvolnit se. Už si vůbec nebyla jistá, zda jí hektický způsob život, v němž si až dosud tak libovala, dělá dobře. Tiše si povzdechla, pohodlně natáhla dlouhé nohy, které taxikář tolik obdivoval, otevřela časopis a bezmyšlenkovitě do něho nahlédla.

V ruce držela výtisk časopisu Country Life*.Bez valného zájmu jím listovala, až dospěla ke stránkám s inzeráty na prodej domů. Na fotografiích se svůdně předváděly vily, venkovská sídla, ba dokonce i hrady, všechny zabírané z těch nejmalebnějších úhlů. Každý z nabízených domů se mohl stát splněným snem pro někoho, kdo má dost času se zastavit a chvíli přemýšlet, zda místo, kde žije, je pro něho jako stvořené, jestli je tam šťastný, a pokud ne, zda by se neměl přestěhovat jinam.

Obrátila další stránku a užuž se chystala magazín odhodit, když vtom se zamračila. Prudce se narovnala, spustila nohy na podlahu a zadívala se na obrázek před sebou. Inzeráty na této straně nabízely čtyři objekty, všechny v Essexu a Suffolku, a všechny menší, než byly ty, jimiž až dosud listovala. Její pozornost upoutal dům vpravo nahoře. Stáhla obočí a pozorně se na něj zadívala. Znala ho.

Venkovský dům z 15. století s menší sušárnou bylin, vhodný pro komerční využití. Tři ložnice, dva obývací pokoje. Veliká rustikální kuchyň. Garáž. Kancelář. Hospodářské stavby. Tři akry půdy.

Bylo to pěkné hrázděné stavení s omšelou bílou omítkou, se střechou zpola pokrytou taškami a zpola proutěnými došky, s domovními dveřmi obrostlými popínavými růžemi. Rychle přejela zrakem po ostatních domech na téže straně. I ty byly pěkné. Po pravdě řečeno, jeden byl dokonce i hezčí. Ale ten vpravo nahoře byl zvláštní. Nedaleko Manningtree, psalo se v inzerátu. V severním Essexu. Pár minut od ústí malebné řeky Stour.

Byl to Lízin dům.

„Slečno Dicksonová?“ Sestra ji už podruhé volala jménem. „Doktor Forbes vás očekává.“

Takřka provinile sebou trhla. „Odpusťte, neslyšela jsem vás.“ Ne právě elegantně zalovila špičkami nohou po botách a pak vstala, časopis stále v ruce.

„Dovolíte?“ Vždy ochotná a úslužná sestra natáhla ruku, aby jej uložila na místo.

Emma zavrtěla hlavou. „Promiňte. Potřebovala bych si ho nechat. Ten dům…“ Vzhlédla a v tváři ženy proti ní zpozorovala stín nevole. Pokrčila rameny a odevzdaně jí časopis podala, vzápětí si to však rozmyslela. „Nevadilo by vám, kdybych si jednu stránku vytrhla? Je tam dům, který znám.“ Než žena stačila cokoliv namítnout, vyškubla zářivě barevný list, složila jej, zastrčila do kabelky a energicky ji zavřela. Pak se obrátila a zamířila do ordinace.

Prohlídka se odbyla rychle. Po ní přešla do vedlejší místnosti, usedla do dalšího zubařského křesla, kde jí asistent v rychlosti vybělil zuby, a byla hotová. Než se nadála, stála opět na prahu a z výše schodů hleděla dolů na zaprášenou ulici. Rychle po sobě projely kolem dva taxíky, přibrzdily a taxikáři se ohlédli, zda si je nebude chtít zastavit. Ani jeden z vozů neviděla. V myšlenkách ještě pořád prodlévala u domu, který znala z dětství jako Lízin.

Léto a prázdniny daleko od Londýna. Plavby po řece Stour. Jízdy na ponících okolo výběhu. Dědečkova dýmka. Babiččiny úžasné koláče. Procházky se psem po venkovských pěšinkách. Tenkrát bylo dost času pro všechno na světě. Spousty času. Každé prázdniny prošli několikrát kolem Lízina domku a stavení za plotem i se svým tajemstvím, jež údajně skrývalo, je pokaždé zaujalo. Nikdy nebyli uvnitř, nikdy se nesetkali se starou dámou, která tam bydlela, a malá Emma posléze začala okolo toho domu spřádat své dětské fantazie, v nichž stařenka jménem Líza začala vystupovat jako postava z jakéhosi stále složitějšího pohádkového příběhu. Jako jedináček si Emma často vymýšlela příběhy, v nichž sama vystupovala jako hlavní hrdinka, a tenhle příběh nebyl žádnou výjimkou. Rodiče ani prarodiče neměli o dobrodružstvích, jež dívenka v duchu prožívala, ani potuchy, a stejně tak později, když prarodiče vzhledem k pokročilému věku rozlehlý venkovský dům prodali a odstěhovali se do pohodlnějšího obydlí, si nikdo z nich neuvědomoval, jak jí tyto prázdniny bolestně chybí. Od těch dob už ta místa nikdy nenavštívila.

Sešla po schodech na Devonshire Place a pomalým krokem zamířila k jihu. Cítila, jak ze sluncem rozpáleného dláždění i domovních fasád sálá nahromaděné teplo. Začala na ni doléhat únava. Bylo jí horko a zatoužila dát si něco studeného. Na rohu Weymouth Street zůstala stát na světlech a čekala, až blikne zelená. Pak pokračovala v cestě. Stránku vytrženou z časopisu měla uloženou v postranní kapse kabelky, kterou zavřela na zip. Dobře věděla, že až přijde domů, bude mít spoustu času si ji prohlédnout, ale pojednou si uvědomila, že tak dlouho čekat nedokáže. Ten kus papíru jako by se propaloval ven! Prudce zastavila a začala lovit v kabelce. Jakýsi obchodník v tmavém obleku, který spěchal těsně za ní, do ní málem vrazil. Udělal úkrok stranou, rychle se ohlédl a pak pokračoval v chůzi. Dva řemeslníci, kteří ze dveří jednoho z elegantních nárožních domů vyvlekli starý oprýskaný dřez, teď kolem ní opatrně prosupěli a vhodili dřez do kontejneru zaparkovaného u obrubníku. Vůbec nevnímala mračno prachu a tříšť úlomků, které se rozlétly do okolí, když ten starý kus kuchyňského zařízení přistál mezi ostatním odpadem. Upřeně studovala obrázek. Když opět vzhlédla, byla už odhodlána vzít si taxíka.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ČÁST PRVNÍ

1