Colin Rushton

Sabotér z Osvětimi

Brána

Colin Rushton

THE SABOTEUR OF AUSCHWITZ:  The Inspiring True Story of a British Soldier Held Prisoner in Auschwitz

This edition copyright © Colin Rushton, 2019

First published as Spectator in Hell by Pharaoh Press in 1998

Second edition published in 2001 by Summersdale Publishers Ltd

Third edition published in 2007 by Summersdale Publishers Ltd

Fourth revised edition published as Auschwitz in 2013 by Summersdale

Publishers Ltd

Published by arrangement with Summersdale Publishers Ltd. via Livia Stoia Literary Agency

All rights reserved

Translation © 2020 by Hana Antonínová

ISBN 978-80-242-6857-6

Poděkování

Děkuji The Wiener Library za poskytnutí fotografií číslo 1 a 2 a Správě národních archivů a záznamů (National Archives and Records Administration ) za snímek číslo 5 (referenční číslo 208-YE-193).

Poděkování zaslouží novinář a badatel Duncan Little za mnoho hodin, které strávil v Národním archivu pátráním po nezbytných doplňujících skutečnostech, jež dokreslily Arthurův příběh.

Děkujeme Národnímu archivu, že nám umožnil použít archivované dokumenty při ověřování některých skutečností. Na více než sto šedesáti kilometrech polic archivu je uloženo přes devět milionů dokumentů.

Přestože jsme se usilovně snažili vyhledat současné držitele autorských práv, omlouváme se za případné neúmyslné opomenutí či zanedbání a v každém dalším vydání této knihy s radostí uvedeme příslušné poděkování opomenutým společnostem či jednotlivcům.

Prolog

Vlak zastavil a posuvné dveře vagonu se s nárazem otevřely. Dvě desítky mužů sedících uvnitř zvedly paže ke slunci. Jeden po druhém vyskočili z vlaku. Přivítala je sprška příkazů od hrstky dozorců wehrmachtu, kteří očekávali jejich příjezd.

„Bewegung! Bewegung! Schnell!“

Muži se snažili seřadit. Po několikahodinovém pobytu ve tmě zvolna přivykali dennímu světlu a začali se rozhlížet kolem sebe. Obklopoval je venkovský klid. Vpravo se do daleka táhla pole nažloutlé hlíny a vlevo rostla malá romantická houština, dokonalý úkryt pro mileneckou dvojici.

Nikde žádné továrny ani staveniště. Na místě, kde stáli, nebylo ani vidu po nějakém průmyslovém objektu. V noci překročili německou hranici a měli za to, že jsou patrně v Polsku. Potichu se bavili o tom, kde se asi nacházejí, a shodli se na tom, že je nejspíš čeká práce na poli. Vzhledem k pobytu v zajateckém táboře to byla dobrá zpráva: budou mít dost čerstvého vzduchu a pravděpodobně i hojnost ovoce a zeleniny k jídlu.

Arthur si všiml, že podél vlaku ve vzdálenosti asi jeden metr od kolejí leží stovky hromádek oblečení. Byly tam kalhoty, košile, sukně a boty, některé očividně patřily malým dětem. Nijak o tom nepřemýšlel a vlastně ho to ani nezaujalo. Pocítil obrovskou úlevu, že se nenaplnily jeho největší obavy související s cílem jejich cesty.

Po krátkém pochodu dorazili do tábora, a jestli měl Arthur nějaké pochybnosti, rychle se rozplynuly. Za obvodovým plotem stálo deset dřevěných baráků. Válečné zajatce zavedli do toho nejbližšího a muže příjemně překvapilo, jak byl barák suchý a čistý. Při bližším pohledu si všimli, že po celé jeho délce vedou trubky ústředního topení, že z kohoutků teče teplá a studená voda a že na dřevěných patrových pryčnách jsou čisté matrace.

Během příštích dvou týdnů se muži usadili v táboře, o němž doufali, že se stane jejich obydlím až do konce války. Bylo jaro roku 1943 a nikdo nedokázal odhadnout, jak dlouho válka ještě potrvá.

O týden později Arthura probudily hlučné kroky dozorců, kteří dusali po chodbě a bušili na dveře pažbami pušek. V několika uplynulých dnech vzrostl počet britských vězňů ze dvou desítek téměř na dvě stovky, ale neměli takřka nic na práci a dostávali přiměřené dávky jídla.

Dozorci se usmívali a dobře se bavili, ale nebylo v tom žádné přátelství. Dělo se něco zlověstného a vězni už měli brzy zjistit, co to je.

„Der Feiertag endig! Jetzt beginnt die Arbeit!“

Od těch, kteří rozuměli alespoň trochu německy, se dozvěděli, že je pošlou do práce. Muži věděli, že tato chvíle dříve či později nastane. Pokrčili rameny a vyšli ven na seřadiště.

Jakmile se seřadili, vyvedli je z tábora. Muži kráčeli po prašné lesní cestě. Arthur se svými druhy šel v čele. Po chvíli narazili na skupinu vězeňkyň pracujících na okraji cesty. Byly to ukrajinské ženy a kopaly příkop pod bedlivým dohledem několika dozorců vybavených bičíky. V očích žen se zračil strach a jejich napětí bylo naprosto zřetelné. Před příjezdem do této oblasti byli muži drženi v Itálii na místě zvaném Fara Sabina a Arthurovi tam o vlásek unikla jedna příležitost k útěku. Teď uvažoval o tom, jak moc toho bude litovat.

O několik minut později dorazili k nějaké továrně. Na okraji cesty stál důstojník SS (Schutzstaffel ) a rukojetí biče surově tloukl asi patnáctiletou dívku. Dívka bezmocně klečela před svým trýznitelem, byla obrácená k přicházejícím válečným zajatcům a představovala zosobnění hrůzy. Měla oholené vlasy a pořezanou kůži na hlavě. Krvácela z čerstvých ran způsobených bičem a z čela jí stékaly pramínky krve až na bradu.

Od pasu nahoru byla nahá a podle vystupujících žeber a lícních kostí bylo vidět, že už se dlouho pořádně nenajedla. Důstojník na chvíli přestal, aby popadl dech, a dívka vzhlédla. S široce otevřenýma očima prosila sadistického netvora, aby se nad ní smiloval. Hlasitě se zasmál a zavolal na dva dozorce stojící opodál. Potom ji znovu začal nemilosrdně bičovat přes hlavu a ramena.

Někteří britští vojáci už se na to nevydrželi dívat. Jeden z nich poklepal Arthurovi na rameno a vykročil. „Kluci,“ řekl směrem ke svým druhům, „to už snad stačilo!“

Arthur a tři další zajatci ho následovali a odhodlaně vykročili směrem k esesmanovi. Arthur na něj zavolal, aby dívku nechal být. Důstojníka to překvapilo, protože na takové zpochybnění své autority nebyl zvyklý, ale jakmile se k němu vojáci přiblížili, přendal si bič do levé ruky a sáhl po pistoli. V tom okamžiku nějaký voják wehrmachtu zvedl pušku a namířil ji na muže. Jeho výkřik je zastavil.

„Halt! Sofort aufhören!“

Tlumočit nebylo nutné, kdyby udělali ještě jeden krok, důstojník by je zastřelil. Mezi oběma Němci nebyla žádná soudržnost. Voják jim jen dobře radil.

„Zurückgehen!“

Muži se zastavili a důstojník se na vojáka s puškou usmál. S pistolí v ruce vykročil k Angličanům.

Postavil se před Arthura, který na něj před chvílí křičel, a chladně se mu zahleděl do očí. Vypadal jako ideální árijský Adónis: vysoký, pohledný, světlé vlasy a ocelově modré oči. Arthur jeho pohled opětoval: cítil spíš zhnusení než strach. Důstojník s cynickým úsměvem pokývl a ustoupil.

„Ein anderer Zeit,“ pošeptal Arthurovi výhrůžně. „Někdy jindy.“

Arthur vůbec nepochyboval o tom, že se brzy znovu potkají. Někdo vyštěkl nový rozkaz a muži se zařadili zpátky do zástupu. Dali se na pochod, a když se ohlédli, viděli, že jejich zásah dívce nijak nepomohl. Důstojník ji teď bil ještě zuřivěji. Arthur zaťal pěsti a zkřivil tvář. Věděl, že dívčiným jediným proviněním bylo to, že je Židovka. Nezůstane dlouho naživu.

Arthur sebou škubl a probudil se. Chvěl se a čelo měl orosené potem. Jeho sen byl děsivý a důvěrně známý. Byl to jeden z mnoha snů, které se mu zdály bezmála čtyřicet let. Jeho žena Olwen už si dávno zvykla na jeho nenadálé noční výkřiky. Beze slova vstala a sešla po schodech do kuchyně. Po chvíli se vrátila s hrnkem čaje a několika aspiriny, jako vždy. Přiložila mu na čelo žínku namočenou do octa a zamumlala obvyklá uklidňující slova.

„Zase ta stará noční můra, miláčku?“

Arthur přikývl, ale bylo to mnohem víc než noční můra. Ve snu znovu prožil událost, z níž se nikdy psychicky nevzpamatoval. V roce 1943 padl do zajetí a prošel několika zajateckými tábory. Potom byl téměř dva roky internován nedaleko jednoho malého polského města. Po válce se pokoušel mluvit o svých zážitcích, ale bylo pro něj velmi obtížné popsat to, co zažil. Věděl, že by mu uvěřil jen málokdo. Tábor, kde Arthur pobýval, ležel nedaleko jednoho krásného městečka v Horním Slezsku – místní lidé je znali jako Osvětim. Němci mu dali jiné jméno, jež se stalo synonymem těch nejzrůdnějších a nejtemnějších hodin lidstva.

Říkali mu Auschwitz.

První část

Arthurův příběh

1

Arthur Dodd se narodil a vyrůstal v malém městě zvaném Northwich na řece Weaver v hrabství Cheshire. Matčin první manžel zahynul během 1. světové války ve francouzských zákopech. Krátce po skončení války se provdala za Arthurova otce, příslušníka cheshirského pluku. Arthur se narodil 7. prosince 1919.

Jeho otec byl odměřený a nepřístupný muž. Na přelomu století bojoval v búrské válce, v 1. světové válce měl hodnost seržanta a padl do zajetí. Jako rodič zastával výrazně vojenské a viktoriánské postoje a na Arthura a jeho mladší sestru měl jen málo času.

Arthur ukončil v patnácti letech školní docházku a začal se učit automechanikem ve společnosti Northwich Transport Company. Pod bedlivým a přátelským dozorem svého šéfa Harolda Isnerwooda se naučil řídit auta a rozumět spalovacím motorům. Za svou práci dostával plat deset šilinků (padesát pencí) týdně.

Společnost vlastnila tehdy oblíbený vůz Ford Popular, s nímž jezdili opraváři k porouchaným náklaďákům. Arthur se do něj na první pohled zamiloval. Právě tento automobil se naučil řídit a na začátku roku 1935 získal řidičský průkaz, když si předtím při vyplňování přihlášky ke zkoušce přidal jeden rok věku. O rok později si tento trik zopakoval a získal řidičský průkaz na těžké nákladní automobily.

Práce Arthura bavila. Harold si mladíka oblíbil a často spolu rybařili u některého z mnoha jezer v hrabství Cheshire. Podle tehdejších pravidel musel Arthur pracovat jako učedník po dobu sedmi let, ale když Harold v roce 1937 založil vlastní přepravní společnost, požádal Arthura, aby si učednická léta odpracoval u něj.

Bylo to sice lákavé, ale s týdenním platem deset šilinků by si nemohl dovolit žít mimo domov, a proto musel odmítnout. Jeho matka se stavěla proti tomu, stejně jako proti celému podnikání v dopravě. Řidič si tenkrát sám musel hledat zboží k přepravě a někdy pracoval až tři týdny mimo domov.

Bez Harolda se Arthur začal brzy nudit, takže sháněl jinou společnost, kde by mohl pracovat. V osmnácti letech se nechal zaměstnat jako řidič u váženého místního podnikatele Jimmyho Caffreye. Caffrey měl jen jedno vozidlo a většinu zakázek získával od městské rady v Middlewichi. Arthur mohl být doma před pátou hodinou odpoledne a kromě toho dostával královský plat pět liber týdně.

Jimmy Caffrey byl slušný člověk a často půjčoval svůj náklaďák, aby odvážel místní obyvatele do nemocnice Clatterbridge v oblasti Wirral. Za tuto práci navíc platil Arthurovi pět šilinků, polovinu toho, co v Northwich Transport Company dostával za celý týden. Caffreyův náklaďák byl pro mnoho lidí jediná možnost, jak se dostat do nemocnice a navštívit příbuzného, ale Caffrey nikdy neodmítal ani ty, kteří se nechali svézt, když měli volno z práce.

„Vezmi s sebou i mámu,“ říkával Arthurovi. „Projížďka jí udělá dobře.“

Přes Caffreyovu velkorysost a laskavost měla paní Doddová velké obavy o syna, když řídil, a nakonec ho přesvědčila, aby začal pracovat ve společnosti Weaver Navigation Company. Jeho dědeček se plavil na lodích Salt Union a jeho strýc Jack tam působil jako předák. Arthur chtěl matce udělat radost, vzdal se milovaného volantu a také skvělého platu. Ve firmě WNC dostával zpočátku jen jednu libru a pět pencí týdně, a když mu bylo jednadvacet, zvýšili mu plat na jednu libru a devadesát pencí.

Skoro celou výplatu odevzdával matce, stejně jako když pracoval pro Jima Caffreye, a jeho nižší příjem tedy pocítila i ona. Matku ale více zajímaly synovy dlouhodobé vyhlídky a v jeho novém zaměstnání viděla hlavně bezpečí a možnost povýšení.

První tři měsíce pracoval ve Weston Pointu v Runcornu, kde se dokončovala výstavba několika budov. Každý den jezdil dvacet kilometrů tam a zpátky na starém dámském jízdním kole, a když foukal protivítr, cesta mu trvala i půl druhé hodiny. Dospělí měli nárok na denní příspěvek na dopravu ve výši devět pencí, ale protože Arthur ještě nedosáhl jednadvaceti let, dostával jen šest pencí. Zpáteční autobusová jízdenka stála devět pencí, a proto na silnici mezi Runcornem a Northwichem neustále jezdili mladí muži na kole do práce a zpátky.

V roce 1938 se vývoj v Německu začal ubírat zlověstným směrem a šířily se zvěsti o nové válce. Hitler byl u moci už pět let a německé vojsko v březnu obsadilo Rakousko. Ned Bebbington, Arthurův kamarád z WNC, se rozhodl, že vstoupí do Teritoriální armády. Nabádal Arthura, aby udělal totéž, ale jeho matka s tím důrazně nesouhlasila. Hrozba války byla stále naléhavější a paní Doddová věděla, že příslušníci Teritoriální armády by byli nasazeni jako první. Chtěla mít svého jediného a milovaného syna co nejdéle doma. (Ned se čirou náhodou stal seržantem u cheshirského pluku a celou válku strávil jako vedoucí důstojnické jídelny v Severním Irsku.)

Koncem léta roku 1938 se Arthur procházel se dvěma dívkami po břehu řeky nedaleko Hartfordu. Byl s nimi i jeho dobrý přítel Alan Parks.

„Nastoupím k námořnictvu, Arthure,“ řekl Alan. „Nepůjdeš do toho se mnou?“

Alana pohltilo vlastenecké nadšení, jež zavládlo v celé zemi, ale Arthurovi ještě nebylo ani dvacet let, stále tedy potřeboval matčin souhlas a ani tentokrát jej nedostal. Později se ukázalo, že válka přinesla Parksovým jen smutek: Alan i jeho bratr George zahynuli. Alan přišel o život na palubě bitevního křižníku Repulse , potopeného japonskými letadly v Jihočínském moři, a George sloužil v Královském letectvu (Royal Air Force – RAF) a byl sestřelen.

V září téhož roku se mnozí lidé domnívali, že vlády Francie a Británie jsou příliš slabé a nedokážou vzdorovat rostoucím požadavkům a rozpínavosti nacistického Německa. Hitler získal významnou výhodu, když mohl bez odporu obsadit Sudety – pohraniční oblasti Československa s převažujícím německým osídlením.

Ještě v průběhu téhož měsíce vzala za své jakákoli možnost, že by se Arthur mohl aktivně účastnit války. Pomáhal právě tlačit člun po nájezdové rampě, když mu noha uvízla ve štěrbině mezi rampou a otáčejícím se kolem. Uplynulo několik okamžiků, než si toho všimli ostatní členové pracovní čety, ale v tu chvíli už měl Arthur prakticky odříznutou spodní část nohy – visela jen na nártových šlachách. Arthur měl přeseknutou Achillovu šlachu a rozdrcenou patu.

Nohu mu před amputací zachránil a znovu přišil doktor Booth z nemocnice v Northwichi, ale jakmile Arthur prošel dlouhým a bolestným procesem uzdravování, stroze mu řekli, že bude mít trvale pochroumanou nohu. Každý den trpěl při bolestném rehabilitačním cvičení, aby dokázal napnout Achillovu šlachu a došlápnout na patu. Bolest byla někdy nesnesitelná, ale během šesti týdnů se Arthur natolik zotavil, že se dokázal dobelhat  do práce a působil jako skladník ve firemním skladišti.

Navzdory snahám všech umírněných členů vlády byla v létě roku 1939 Británie vtažena do války. Německá armáda vpadla 1. září 1939 do Polska a rozpoutala vražednou a bezohlednou bleskovou válku. Nezbyl žádný prostor pro vyjednávání. Hitler byl připraven na evropskou válku a hodil Británii rukavici. Británie ji zvedla s nervózním rozechvěním.

Několik prvních válečných měsíců přineslo Arthurovi velké zklamání, ale v únoru 1940 všechno zastínil osobní smutek, protože mu zemřela matka. V zimě se v celé zemi rozšířila chřipka. Arthurova matka onemocněla a podlehla zánětu pohrudnice. Spojující prvek rodiny byl najednou pryč, ale paní Doddová odcházela z tohoto světa se spokojeným vědomím, že Arthur se nebude aktivně účastnit války.

Arthur pokračoval v léčbě s vydatnou pomocí dr. Bootha. Nikdy nepřipustil, že by jeho zranění mělo mít trvalé následky. Země potřebovala dobrovolníky a Arthur začal přemýšlet o tom, že by se zapojil. Lékař věděl, že Arthur rozhodně neprojde lékařskou prohlídkou, ale bylo mu také jasné, že je důležité udržet Arthura v pozitivním rozpoložení.

„Abych pravdu řekl, možná je na to ještě brzy, Arthure,“ řekl mu, „ale můžeš tam zajít a zeptat se. Naše země potřebuje ochotné mladé lidi.“

Arthura vyšetřil ortopedický specialista dr. Hay. Pozorně sledoval, jak se Arthur svléká do spodního prádla a nervózně přechází po místnosti. Doktor Hay napsal svůj posudek a předal jej náborovému důstojníkovi, veteránu z 1. světové války s hustým šedivým knírem a šarlatovou šerpou přes hruď. Důstojník se podíval na výsledky vyšetření a pomalu zavrtěl hlavou.

„Je mi líto, chlapče,“ řekl, „ale nemůžeme vás přijmout. „Zařadili vás do kategorie B2, a to nestačí.“

Arthur byl viditelně zklamaný a důstojník se pokusil ho uklidnit. „Poslyšte, mladíku, to hodnocení se může změnit. Vraťte se do práce a za rok nebo za dva to zkuste znovu.“

Arthur s pohledem upřeným do země tiše přikývl a obrátil se. Byl už skoro ve dveřích, když na něj důstojník zavolal.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Poděkování

Prolog

První část Arthurův příběh

1