Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jana Hanušová & Lukáš Hanuš

Od oltáře do Santiaga aneb na svatební cestu pěšky

Ilustrace Petr Urban

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401

jako svou 7596. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická

Jazyková úprava Jana Drápalíková

Návrh obálky a knižního bloku Karolína Petrů

Grafická úprava a sazba Hana D. Benešová

Formát ePub Štěpán Böhm

První vydání, Praha 2020

Vytiskla tiskárna PBtisk, a. s.

© Grada Publishing, a. s., rok 2020

ISBN 978-80-271-1573-0 (ePub)

ISBN 978-80-271-1572-3 (pdf)

ISBN 978-80-271-1021-6 (print)

O autorech

Jana a Lukáš Hanušovi se dali dohromady

za studentských let. Krátce na to se ona sbalila

a na půl roku odjela na druhý konec Evropy.

On mezitím „tesknil“ doma.

Poté, co přežili odloučení, rozhodli se pro další

zkoušku – sloučení. Společně odjeli na „blind“ do Irska, kde strávili přes dva roky šťastného života.

Po návratu domů se rozhodli své soužití

stvrdit manželským slibem.

VĚNOVÁNÍ

JANA: Tato zpověď patří těm, kteří se rádi poučí

z chyb druhých a všem, díky kterým jsem se těchto chyb dopustila – zejména mému muži.

LUKÁŠ: S věnováním souhlasím v plném rozsahu,

neboť jsem pochopil, že jakýkoliv odpor

je zcela zbytečný.

3. srpna

Do čeho jsem se to namočila?

JANA: Tak už máme zabaleno. Máme krátce po svatbě. Dohromady nevážíme ani sto kilo. Já mám navíc klaustrofobii a jsem vegetariánka. Lukáše zase při každém nocování venku přepadá paranoia. Jazyková vybavenost také není z nejlepších, ale huby máme prořízlé pěkně. Oba jsme kuřáci a naším největším sportovním výkonem je zimní výstup na Praděd. Máme zabaleno, a tak skutečně není cesty zpět. Zítra se vydáme na pouť z Čech do Španělska. Pěšky!

Denně budeme dvacet čtyři hodin jenom spolu. Po dobu několika měsíců. Dá-li Bůh. Vlastně pořád nemůžu uvěřit tomu, že se to skutečně děje. Mám ráda dobrodružství, když ale Lukáš začal poprvé mluvit o této myšlence, tak jsem doufala, že to vyšumí. Nevyšumělo. Postupem času začal nenápadně kupovat všechno vybavení. No a teď jsme v bodu, kdy už se nedá couvnout. Vzpomínám na hodiny tělesné výchovy, kdy jsem se vykroutila prakticky ze všeho. Tělocvik byl v mém podání spíš hodinou herectví a šlo mi to znamenitě. Tohle ale už neuhraju. Zítra vyrážíme do Španělska. Jediné, co mě uklidňuje, je fakt, že z lékárničky se usmívá tabletka efedrinu. Malá tabletka odhodlaná vyřešit za mě každý problém.

Naštěstí kolem sebe mám spoustu dobrých lidí, kteří mě podporují. Skutečně si toho vážím. Ze všech stran se mi dostává otázek typu „Máte dost oblečení?“, „Kde budete spát?“, „Co budete jíst?“. Po těchto otázkách většinou následovaly hrůzostrašné příběhy, nejčastěji o zavražděných poutnících nebo o napadení divou zvěří. Když už se zbavím myšlenek na vraždící myslivce, tak přijde Lukáš. Z čistě praktických důvodu se rozhodl oholit si hlavu. Úplně celou. Nespatřuji jedinou výhodu v tom, že vypadá jako vězeň koncentračního tábora. Jeho lebka se tak leskne, až lituji toho, že jsem si nepořídila brýle na ledovec. I přesto ale ujišťuji svého muže, jak moc mu to sluší. Sebe utěšuji tím, že nebude trvat dlouho, než znovu zaroste. Ať tak či tak, teď je před námi svatební cesta a já se můžu jenom modlit, aby se z ní nevyklubal funus.

Seznam věcí s sebou:

Láska + dobrá nálada, batoh, běžecké boty bez goratexu, triko s dlouhým, triko s krátkým, podvlíkačky, dlouhé kalhoty, mikina, šátek, nepromokavá bunda a kalhoty, 3× ponožky, 3× kalhotky, tenké rukavice, spacák, hedvábná vložka do spacáku, karimatka, čelovka, vak na vodu, lžíce, vaření (hořák, plynová kartuše, ešus), mobil, sluchátka, trekové hole, vak na jídlo, brýle, ručník, hygiena (dětské vlhčené ubrousky, hřeben, mýdlo, kartáčky na zuby, pasta, opalovací krém, hydratační krém, dětský pudr na nohy), credencialy (poutnické pasy na razítka z kostelů, far apod., jsou potřeba při ubytování v poutnických ubytovnách tzv. albergue), fotoaparát, provázek, špunty do uší (do ubytoven jako ochrana před chrápáním ostatních poutníků), malý sešit a propiska (neboť jsem naprosto nepochopitelně kývla na to, že si budeme psát deník).

bez jídla a vody cca 10,5 kg

3. srpna

10hodin do odchodu

LUKÁŠ: Je to tady! Okamžik, o kterém jsem dlouho snil. Ani si nevzpomínám, kdy a kde nás tato myšlenka napadla. Je až k nevíře, že to, co bylo ještě donedávna dalekou budoucností, se pomalu, ale jistě stává přítomností. Střídají se ve mně pocity nejistoty a očekávání. V práci jsem dal výpověď a mým největším očekáváním od této pouti je zjistit, co dál se sebou.

Je zvláštní, že tato cesta pro nás bude zároveň i cestou svatební. Přesně před šesti dny jsme měli svatbu. Ta nebyla plánovaná zdaleka tak dlouho dopředu jako tato cesta.

Na seznamu věcí jsme začali pracovat dávno, abychom nakonec zjistili, že skoro nic nepotřebujeme! Nejvíc se budou hodit první položky: láska a dobrá nálada. O lásku nouzi nemám, snad ani dobrá nálada mne neopustí. I přesto jsme dvakrát zkontrolovali věci a na batoh připevnili svatojakubskou mušli – symbol poutníka.

Celou cestu si budeme psát deník. Každý svůj. Jen co poprvé chytnu tužku do ruky, přichází tvůrčí krize. Věty nedávají smysl a měkkost či tvrdost některých pýsmen mi dělá problém. O skloňovat ani nemluvě.

Jako poslední fázi příprav jsem si dnes poprvé v životě oholil hlavu. Snad aby ani ten nejtenčí vlásek nebránil osvícení, které s napětím očekávám. Prvotní nadšení z praktičnosti oholené hlavy střídá šok při pohledu do zrcadla. Hlavu mám tak kulatou a tělo tak hubené, že při upažení připomínám lízátko.

Celá cesta má dle propočtů okolo 3 500 km. Začíná doma, v Kuřimi u Brna, a vede přes Rakousko, Švýcarsko, Francii, Španělsko až k Atlantiku. Plán je urazit ji za čtyři měsíce, pěšky. Hlavně ji přežít, nerozvést se a snad si ji i užít.

Seznam věcí s sebou:

Láska + dobrá nálada, batoh, běžecké boty bez goratexu, triko s dlouhým rukávem, triko s krátkým, podvlíkačky, kalhoty s odepínacími nohavicemi, mikina, šátek, nepromokavá bunda a kalhoty,

4× ponožky, 3× trenýrky, tenké rukavice, spacák, hedvábná vložka do spacáku, karimatka, čelovka, nůž, vak na vodu, lžíce, solární panel + powerbanka, mobil s mapou trasy, GoPro, sluchátka, trekové hole, vak na jídlo, sluneční brýle, toaletní papír, stahovák na koleno, lékárnička (kus kobercové pásky, vteřinové lepidlo, platíčko brufenu, náplast, micro dezinfekce, stahovací obvaz, zavírací špendlík, jehla, třídenní antibiotika, efedrin, tepelná fólie), malá peněženka (peníze, debetní karta a doklady), malý sešit a propiska.

bez jídla a vody cca 12 kg

4. srpna – den 1.

Den odchodu a betonové výhně

LUKÁŠ: Dnes, v sedm hodin ráno, jsme se vydali na cestu. Bohužel opačným směrem. Naše první kroky totiž vedou ke kuřimské faře na opačném konci města. Dostáváme zde naše první razítka do credencialu a požehnání, pro mne taktéž poprvé. Byl to dnes takový den poprvé a na dlouhou dobu naposledy. Na dlouhou dobu naposledy jsme vychutnali ranní kávu v teple domova. Přiznávám, že i po porcelánu se mi bude stýskat a nemyslím tím hrneček.

LUKÁŠ: Ještě za Kuřimí si uvědomuji nepotřebnost příliš dlouhých pásek na krosně. Ve snaze zbavit se každého přebytečného gramu je nožem zkracuji. Snažím se ke stejnému činu přesvědčit i Janču. Je to ale marná snaha a pásky jí i nadále vlají mezi koleny. O tom, že budou fungovat jako mucholapky na špínu, pomlčím a počkám až na vhodnější okamžik.

JANA: Neušli jsme ani dva kilometry a Lukáš už má první problém. Popruhy na jeho krosně se mu zdají příliš dlouhé. „Je to jen zbytečná zátěž,“ snaží se ospravedlnit sám sebe a vesele zkracuje. Sice nemám nejmenší pochopení pro bezdůvodné ničení krosny, ale víceméně je to jeho věc. Když ale začne naléhat, ať si uřežu i svoje, tak nasazuji vražedný pohled. On se snad dočista zbláznil. Ještě chvíli se mě snaží přemluvit, ale stále jsem přesvědčená o tom, že pět gramů zátěže navíc zvládnu. Když už začne být nesnesitelný, tak ho uzemním rázným „NE!“ a pokračujeme dál v cestě.

JANA: Je krátce po 12 hodině a my pomalu přicházíme do Brna. Ve stínu je 34 °C. Na sluníčku by se dala smažit vejce. Tečou ze mě proudy potu, které cestou sbírají otravné hmyzáky z mého těla a vše ústí až do mých bot v podobě vlažného hmyzího čaje. Naprosto propocená podprsenka mě dře tak, že ji házím kamsi do útrob krosny. Teď to bez ní vydržím a později se určitě hodí. Ani Lukáš na tom není o moc lépe. Jeho sice podprsenka nedře, ale i tak trpí. To se opravdu divím, vždyť je o pět gramů popruhů lehčí.

Právě procházíme kolem parku Lužánky, když se rozhodneme pro odpočinek. Lukáš se chce trochu prospat. „Vždyť jsme ještě nic neušli,“ snažím se ho přesvědčit jenom ke krátké pauze. Marně. Vypadá to, že se nedá. Usedáme tedy pod strom s největší korunou, aby nám zajistil co možná nejdelší dobu stínu. Doplňujeme kalorie spálené při našem sportovním super výkonu. Potom si lehnu na zem, zavřu oči a poslouchám zpěv ptáků. Probouzím se asi o dvě hodiny později. To už na mě zírá holá lebka a směje se mi. „Já nebudu spát,“ opakuje stále dokola. Je mi jasné, že odteď to budu mít pořád na talíři.

LUKÁŠ: Z parku jdeme ke kostelu sv. Jakuba v Brně, kde mohu ukojit svou novou zálibu, sbírání razítek. Hned u vstupu nás překvapí ukazatel délky trasy do Santiaga – 3 200 km. Dle našich výpočtů je číslo o poznání vyšší – 3 500 km. Uvidíme, jak to nakonec bude. Jdeme si pro druhé razítko a máme štěstí. Na poslední chvíli zastihneme průvodkyni, která je právě na odchodu. Dáma s milým úsměvem se na prosbu o razítko doslova rozzáří. S odpovědí na otázku „Kam až jdete?“ se její oči plní dojetím. „Mohu vám na čelo udělat křížek?“ ptá se. To mne dojímá a jen pokývám hlavou tomuto božskému člověku. Je k nevíře, jak dokáže přání „šťastnou cestu“ naplnit duši klidem, je-li myšleno upřímně.

Projít Brno je stejně těžké jako ho projet autem. Sezona oprav je v plném proudu, což má dopad nejen na množství uzavřených silnic, ale i chodníků. Slalomem mezi výkopy se dostáváme za město.

JANA: Se zapadajícím slunkem se dostáváme až na samý okraj Brna k obchodnímu centru Olympia. Tady někde si musíme najít místo na spaní. Z toho je Holohlav lehce nervózní. Nakonec se rozhodujeme pro malý hájek hned vedle cesty. Místo je to velice útulné. Předchozí hosté zde zanechali spoustu drobností pro naše potřeby. Hlavně igelitek, papírů a plechovek od piva je tu dostatek. O kousek dál je pak zvláštní cosi, jež svým tvarem připomíná mrtvolu zabalenou ve spacím pytli. Určitě to není mrtvola, ale i tak se rozhoduji od toho zůstat co nejdál.

„Co když nás tu někdo najde?“ jančí Lukáš.

„Tak alespoň nebudeme sami!“ snažím se ho uklidnit. Slunce už zapadlo, ale vedro je pořád nesnesitelné. Stavíme proto jenom vnitřní plachtu stanu, která poslouží jako ochrana před dotěrným hmyzem a poskytne přísun čerstvého vzduchu.

Už se chystáme jít spát, když v tom zaslechneme hlasité kroky. Stále se přibližují. Vzpomínám na slova svých známých. Takže měli pravdu, opravdu nás tu někdo zabije. Lukáš loví čelovku a svítí do tmy. Naštěstí je to jenom kuna, co se na nás přišla podívat.

LUKÁŠ: Silné blýskání v dálce mi nedá spát. Snažím se odhadnout směr bouřky, abych mohl eventuálně natáhnout vnější plachtu stanu. Po hodině pozorování se bouřka stáčí směrem od nás. Janču jsem několikrát vzbudil výkřiky údivu nad obrovskými blesky.

23 km

103 Kč

5. srpna – den 2.

Den bludu

LUKÁŠ: Probudí mě východ slunce, které skrze síťovinu stanu vydává paprsky hřejivého tepla. Je pět hodin a je krásně, ani teplo, ani zima. Ještě na hodinu zabírám.

V šest se probouzím podruhé. Jako první mě vítají puchýře na levé i pravé noze. To mě vzhledem k včerejšímu vedru ani moc nepřekvapuje. Na problémy s chodidly jsem si už za svůj život zvykl. Puchýře mi raší i po pár krocích v bačkorách. Proto je propichuji, vymačkávám, zasypávám dětským pudrem a zalepuji náplastí. Tento postup se mi osvědčil v minulosti. Libuji si, že jsem na tuto situaci připraven. Znepokojuje mě jen to, že se objevily už druhý den. Snídáme instantní kávu se sušeným mlékem. Poté balíme stan, mažu pleš a jdeme.

JANA: Zhruba kolem desáté se dostáváme do Rajhradu. Je zde i benediktinský klášter, kde se Lukáš chce pokusit získat razítko. Zase. Vcházíme do překrásných zahrad a snažíme se najít někoho, kdo by nám mohl pomoci. U záhonků pracuje starší pán, který se nás hned ujme. Vše mu vysvětlujeme, a on odchází, aby se vzápětí mohl vrátit i s opatem. Společně s razítkem se nám dostává i množství neodolatelných nabídek. Od postele přes sprchu až po jídlo. Vlastně ani nechápu, proč odmítáme. Vždyť by bylo tak krásné tu zůstat alespoň na den. Nebo dva. Nebo týden. Když ani s pivem, ani s vínem neuspěje, tak nabízí vodu.

Konec ukázky

Table of Contents

O autorech

Do čeho jsem se to namočila?

10 hodin do odchodu

Den odchodu a betonové výhně

Den bludu