KEITH RICHARDS

JAMES FOX

ŽIVOT

Ikar

Keith Richards

LIFE

Copyright © 2010 by Mindless Records, LLC

All rights reserved

Translation © 2011 by Alexandra Fraisova

The author is grateful for permission to quote lyrics from the following songs: „(I Can’t Get No) Satisfaction.“ Written by Mick JaggerKeith Richards. © 1965 Renewed, ABKCO Music, Inc. www.abkco.com. Used with permission. All rights reserved. „Get off of My Cloud.“ Written by Mick JaggerKdth Richards. ©1965 Renewed, ABKCO Music, Inc. www. abkco.com. Used with permission. All rights reserved. „Gimme Shelter. “ Written by Mick JaggerKdth Richards. © 1970 Renewed, ABKCO Music, Inc. www. abkco. com. Used with permission. All rights reserved. „ Gimme Shelter. “ Written by Mick JaggerKeith Richards. „ Yesterday ’s Papers.“ Written by Mick JaggerKeith Richards. ©1967 Renewed, ABKCO Music, Inc. www.abkco.com. Used with permission. All rights reserved. „Salt of the Earth. “ Written by Mick JaggerKeith Richards. © 1969 Renewed, ABKCO Music, Inc. www.abkco.com. Used with permission. All rights reserved. „As Tears Go By. “ Written by Mick Jagger, Keith RichardsAndrew Oldham. © 1964 Renewed, ABKCO Music, Inc. Renewed U. S. © 1992 and all publicationrights for U.S.A. and Canada – ABKCO Music, Inc. / Tro-Essex Music Inc. Used by permission. International c secured. „ Can’t Be Seen. “ Written by Mick JaggerKeith Richards. Published by Promopub B. V. „ Torn and Frayed. “ Written by Mick JaggerKeith Richards. Published by Colgems-EMI Music Inc. „ Casino Boogie. “ Written by Mick JaggerKeith Richards. Published by Colgems-EMI Music Inc. „Happy. “ Written by Mick JaggerKeith Richards. Published by Colgems-EMI Music Inc. „Before They Make Me Run. “ Written by Mick JaggerKeith Richards. Published by Colgems-EMI Music Inc. „All About You.“ Written by Mick JaggerKeith Richards. Published by Colgems-EMI Music Inc. „Fight.“ Written by Mick Jagger, Keith RichardsRon Wood. Published by Promopub B.V. and Halfhis Music. „Had It with You. “ Written by Mick Jagger, Keith RichardsRon wood. Published by Promopub B.V. and Halfhis Music. „Flip the Swith.“ Written by Mick JaggerKeith Richards. Published by Promopub B.V. „You Don’t Have to Mean it.“ Written by Mick JaggerKeith Richards. Published by Promopub B. V. „How Can I Stop. “ Written by Mick JaggerKdth Richards. Published by Promopub B. V. „ Thief in the Night. “ Written by Mick Jagger, Keith RichardsPierre de Beauport. Published by Promopub B. V. and Pubpromo Music.

ISBN 978-80-249-1640-8

Pro Patricii

1. KAPITOLA

Ve které mě policajti nechali zajet ke krajnici v Arkansasu při našem americkém turné v roce 1975 a následoval distanc.

Proč jsme o víkendu na Den nezávislosti zastavili na oběd v arkansaském Fordyce v podniku 4-Dice? A zrovna toho dne? Přes všechno, co jsem po deseti letech ježdění po takzvaném Biblickém pásu v Americe věděl? Fordyce je maličké město. Rolling Stones jsou na policejních vývěskách po celých Spojených státech. Každý polda nás chce dostat za cokoli, co se namane, získat si tím povýšení a jako správný patriot Ameriku těch anglických hezounů zbavit. Rok 1975 byl dobou brutality a konfliktů. Od našeho posledního amerického turné v roce 1972, které proslulo jako STP, byl na Stones vyhlášen otevřený hon. Ministerstvo zahraničí zaznamenalo výtržnosti (to je pravda), občanskou neposlušnost (taky pravda), nepovolený sex (ať už to znamená cokoli) a násilí po celých Spojených státech. A za všecko jsme mohli my, byť jsme jenom hráli. Podněcovali jsme mládež ke vzpouře, kazili jsme Ameriku, a oni rozhodli, že nás už nikdy nenechají po USA jezdit. V Nixonových časech to byla vážná politická věc. Osobně nahnal svoje psy a použil špinavé triky na Johna Lennona, o kterém si myslel, že by ho mohl připravit o zvolení. Jak oficiálně oznámili našemu právníkovi, my byli ta nejnebezpečnější rocková kapela na světě.

V předchozích dnech nás báječný právník Bill Carter sám vysekal z dost velkých potíží, které na nás chystaly policejní složky v Memphisu a San Antoniu. Teď jsme byli ve Fordyce, maloměstě s 4837 obyvateli, které mělo ve školním znaku nějakého divného červeného brouka. A tohle město nad námi chtělo vyhrát. Carter nás varoval, abychom Arkansasem vůbec neprojížděli a rozhodně se nevzdalovali od mezistátních dálnic. Připomínal, že Arkansas se nedávno pokoušel prosadit zákon, který by rock and roll úplně zakázal. (Moc rád bych ten návrh zákona viděl: „Kde se hlasitě a vytrvale hraje na čtyři doby...“) A my se tu teď proháněli menšími silničkami ve zbrusu novém žlutém Chevroletu Impala. V celých Spojených státech by se asi nenašlo hloupější místo, kde zastavit s auťákem naloženým drogami, než tahle konzervativní jižanská komunita zemědělských dělníků, která rozhodně nevítá cizince, co vypadají tak moc jinak.

Se mnou v autě seděli Ronnie Wood, Freddie Sessler, což byla neuvěřitelná postava, můj přítel a skoro otec, který v tomhle vyprávění ještě sehraje mnoho rolí, a Jim Callaghan, dlouhá léta šéf naší ochranky. Jeli jsme šest set čtyřicet kilometrů z Memphisu do Dallasu, kde jsme měli mít následující den v Cotton Bowlu další vystoupení. Jim Dickinson, jižanský kluk, který hrál na klavír ve skladbě „Wild Horses“, nám říkal, že krajina mezi Texasem a Arkansasem za takovou projížďku stojí. A my měli letadel plné zuby. Z Washingtonu do Memphisu jsme si při letu zažili peklo, když jsme se najednou – za strašného jekotu a breku – propadli o pár tisíc metrů. Fotografka Annie Leibovitzová se praštila o strop do hlavy, pasažéři líbali přistávací plochu, když jsme dosedli a vystoupili. Já chodil v tom letadle dozadu s neobvyklým odhodláním konzumovat různé látky, protože jak jsme se tak v těch nebesích zmítali, nechtěl jsem to nechat nazmar. V blbém letadle, starém Starshipu Bobbyho Shermana.

Tak jsme teď jeli autem a my s Ronniem se zachovali obzvlášť pitomě. Vešli jsme do motorestu s názvem 4-Dice, tam jsme se posadili a objednali si a pak jsme šli na záchod. Abychom se trošku nahodili, rozumíme? Oba jsme se sjeli. Lidi ani jídlo se nám v tom podniku zrovna dvakrát nezamlouvali, tak jsme se drželi co nejvíc na záchodě, chechtali se a dávali si dál. Seděli jsme tam snad čtyřicet minut. A tohle se tam dole, alespoň v té době, nikdy nedělalo. To bylo na všem nejlepší a nejsměšnější. Obsluha zavolala policajty. Když jsme vyjížděli, stálo stranou černé auto bez poznávací značky. Jakmile jsme vyrazili a ujeli tak dvacet metrů, ozvaly se sirény a objevilo to blikavé světlo, a už nám mířili bouchačkou do obličeje.

Měl jsem džínovou pelerínu se spoustou kapes, kde jsem měl poschovávanou trávu. Fet byl všude. I ve dveřích toho auta, stačilo odtáhnout panel, a našli jste igelitové pytlíky plné koksu a trávy, peyotlu a meskalinu. Panebože, jak se z tohohle vyvlíkneme? Horší dobu jsme si na zabásnutí vybrat nemohli. Byl zázrak, že nás vůbec pustili do Států na to turné. Víza jsme dostali jenom podmínečně a každý policejní sbor v každém velkém městě to dobře věděl. Poslední dva roky to na dálku zařizoval s ministerstvem zahraničí a imigračním úřadem Bill Carter. A jednou z jasných podmínek určitě bylo, že nás nezavřou za držení narkotik. Carter se za to zaručil.

Já v té době nebral žádný těžký matroš, na turné jsem byl čistý. A mohl jsem to všecko strčit do letadla. Dodneška nechápu, proč jsem se vůbec obtěžoval tahat všechno to svinstvo s sebou a riskovat. V Memphisu mi toho lidi nastrkali spousty a já to nechtěl dát pryč, ale mohl jsem to přece strčit do letadla a jet čistý. Proč jsem si to auto naložil jako nějaký dealer? Možná jsem letadlo zaspal. Vím, že jsem hodně dlouho odděloval ty panely ve dveřích, abych tam všechno nacpal. Ale peyotl stejně do mého repertoáru nepatří.

V kapsách peleríny byl hašiš, tabletky Tuinalu, nějaký koks. Policajty jsem přivítal tím, že jsem pelerínou máchl a vyhodil prášky i haš do křoví. „Nazdárek, pane policisto.“ (Máchnutí.) „Ajaj! Porušil jsem nějaký místní zákon? To mi prosím vás odpusťte. Jsem Angličan. Jel jsem po špatné straně silnice?“ A už couvali. A vy jste se části drog zbavili. Ale jenom části. Uviděli na sedadle ležet lovecký nůž a později se rozhodli brát to jako důkaz „ukrývání zbraně“, hajzlové jedni. A pak nás donutili jet za nimi na parkoviště někde pod radnicí. Cestou nás pořád sledovali, takže určitě viděli, jak jsme další zboží vyházeli po cestě.

Když jsme dojeli do garáží, auto naštěstí hned neprohledali. „Tak fajn,“ řekli Ronniemu, „vy půjdete do auta a přinesete všechny vaše věci.“ Ronnie měl jenom malou kabelku nebo něco takového, ale ještě stačil nacpat všechen matroš, co jsme měli, do krabičky papírových kapesníků. ,Je to pod sedadlem řidiče,“ řekl mi, když vylezl. Pak jsem k autu šel já. Neměl jsem tam sice nic, ale museli jsme se tvářit, že tam něco mám, abych se mohl o tu krabici postarat. Jenom jsem nevěděl, co s ní mám sakra dělat, tak jsem ji jenom trochu zmuchlal a nacpal pod zadní sedadlo. Pak jsem vylezl a prohlásil, že tam vlastně nic nemám. Nechápu, proč to auto nerozebrali na kusy.

To už věděli, koho dostali. („No páni, koukejte, máme tu pár skutečných hvězd, co?“) Ale pak najednou jako by neměli ponětí, co si s těmi mezinárodními hvězdami, co je zadrželi, počít. Teď museli povolat posily z celého státu. Nejenže netušili, z čeho nás mají obvinit. Také věděli, že se snažíme sehnat Billa Cartera, a to je muselo hodně zneklidnit, protože tohle byl Carterův píseček. Vyrostl v sousedním městečku Rector a znal všechny zaměstnance každé právní složky ve státě, každého šerifa, každého žalobce, všechny politické špičky. Možná už začínali litovat, že nechali svůj úlovek zavolat. Před soudní budovou se pomalu shlukovali zástupci médií z národního zpravodajství – jedna dallaská televizní stanice najala letadlo, aby se na místo příběhu dostala jako první. Byla sobota odpoledne a oni volali do Little Rocku, aby jim zástupci státu poradili, co a jak. Místo aby nás zavřeli a nechali tu zprávu oběhnout celý svět, drželi nás volně v „ochranné vazbě“ v kanceláři policejního náčelníka, což znamenalo, že jsme mohli pár kroků udělat. Kde je Carter? Úřady byly na svátek zavřené, mobily tehdy ještě nebyly. Chvíli trvalo, než ho našli.

My se mezitím snažili všeho zbavit. Šel jsem s Freddiem Sesslerem na záchod, dokonce ani tam nás poldové nedoprovázeli. „Ježíšikriste,“ takhle Freddie začínal každou větu, „já jsem fakt napakovanej.“ Měl lahvičky s Tuinalem. A byl tak nervózní, že to má spláchnout do záchodu, až mu jedna lahvička vypadla a ty podělané tyrkysovočervené pilule se rozsypaly všude kolem. Přitom se zároveň snažil splachovat koks. Já přihodil haš a trávu, spláchl to, ale ten zatracený matroš se nechtěl poddat, bylo tam hrozně moc trávy, a tak jsem to splachoval pořád dokola a pak už jenom vím, že se mi do kabinky přikutálely prášky. Snažil jsem se je sbírat a házet do záchodu a vůbec, jenže to nešlo, protože mezi mnou a Freddiem byla ještě jedna kabinka, takže padesát prášků zůstalo ležet na zemi v té prostřední kukani.

„Ježíšikriste, Keithe.“

„Jenom klid, Freddie, tady už jsem posbíral všecko, máš všecky od sebe?“

„Myslím, že jo, myslím, že jo.“

„Fajn, tak půjdem do té prostřední a zbavíme se toho zbytku.“

Prostě se to na nás sypalo. Bylo to k neuvěření. Každá kapsa, každé místo, kam jste se podívali... Měl jsem pocit, že jsem v životě neměl tolik koksu!

Problém byl s Freddieho kufříkem, který zůstal v kufru auta. Zatím byl zavřený. Věděli jsme, že kokain je i tam. Nemohli ho nenajít. S Freddiem jsme se rozhodli, že se ho na tohle odpoledne strategicky zbavíme a budeme tvrdit, že jsme ho jenom nabrali na stopu, ale rádi mu, když to bude třeba, poskytneme služby našeho právního zástupce, až se konečně objeví na scéně.

Kde byl vůbec Carter? Dost dlouho nám trvalo posbírat síly, zatímco populace Fordyceu bobtnala, až to začínalo vypadat na srocení se davu. Lidi z Mississippi, Texasu, Tennessee – všichni se přijížděli podívat na tu srandu. Dokud nenajdou Cartera, nemohlo se nic dít. Byl na turné, takže někde poblíž, jenom měl zrovna na jeden den zasloužené volno. Proto byl čas přemýšlet, jak jsem se mohl přestat hlídat a zapomenout na pravidla. Neporušuj zákon a nenech se zabásnout. Všichni poldové, a hlavně ti na Jihu, mají po ruce slušnou sbírku na první pohled legálních triků, jak tě sebrat, kdy se jim zachce. A můžou tě zavřít až na devadesát dnů, žádný problém. Proto nám Carter pořád říkal, ať se držíme mezistátních silnic. Biblický pás býval tehdy mnohem sevřenější.

Při těch prvních šňůrách jsme pokrývali spousty kilometrů. Podniky u silnic bývaly vždycky dost zajímavé místo. A museli jste na ně být připravení – a pořádně. Mohli jste třeba zastavit v hospodě na odpočívadle kamionů v půlce šedesátých let někde hluboko na Jihu nebo v Texasu. Bylo to tam mnohem nebezpečnější než někde ve městě. Vešli jste dovnitř a tam byli samí ti staří dobří chlapáci, a vám pomalu docházelo, že tady se asi zrovna dvakrát příjemně nenajíte, když kolem vás jsou samí bouráci s tetováním a jizvami. „No, asi bych si dal tohle, prosím,“ pípli jste nervózně. Říkali nám „holky“, protože jsme měli dlouhé vlasy. „Jak se vede, holky? Zatančíte si se mnou?“ Vlasy..., takové maličkosti, o kterých byste nikdy neřekli, že můžou změnit celé kultury. V některých částech Londýna na nás reagovali stejně jako tam na Jihu. „Ahoj, milánku,“ a takové ty kecy.

Když se ohlížím zpátky, vlastně se do nás pořád někdo navážel, ale tehdy jsme o tom tak nepřemýšleli. Zaprvé to celé bylo pro nás něco nového a člověk si doopravdy neuvědomí, jaký efekt to na něj může ve skutečnosti mít. Pomalu si na to zvykne. Zjistil jsem, že stačilo, aby v takové chvíli uviděli kytary a poznali, že jsme muzikanti, a hned to bylo v pohodě. Takže na odpočívadle je lepší vzít si kytaru s sebou. „Zahraješ nám, synku?“ Někdy jsme to opravdu udělali, vytáhli jsme kytary a zazpívali za večeři.

Ale stačilo překročit koleje na druhou stranu města, a dostali jste skutečné vzdělání. Když jsme hráli s černými muzikanty, vzhlíželi k nám. „Hele, nechceš si to dneska v noci rozdat? Holka z tebe bude nadšená. Nic takového jako ty v životě neviděla,“ říkali. Vítali nás, dali nám najíst a sex. Bílá strana města byla mrtvá, ale za tratí to žilo. Když jste uměli hrát, bylo to v pohodičce. Neuvěřitelná škola.

Někdy jsme dělali dvě i tři show za den. Nebyla to dlouhá vystoupení; odehráli jsme dvacet minut, půl hodinky třikrát za den a čekali, až na nás přijde zase řada, protože to byly většinou revuální pořady, s černochy, amatéry, místními bílými hvězdičkami, s čímkoli – a když to bylo dál na jihu, bývalo to prostě nekonečné. Jedno město a stát za druhým. Říká se tomu dálniční horečka. Když jste zrovna vzhůru, čučíte na bílé lajny uprostřed silnice a každou chvíli někdo prohodí: „Potřebuju na hajzl“. Anebo: „Mám hlad.“ Tak vlezete do těch divadélek u silnice a uděláte krátkou show. U menších silnic v Karolínách, Mississippi a podobně. Potřebujete se už akutně vyčurat, uvidíte nápis „Muži“ a tam stojí nějaký černý chlápek a prohlásí: „Jen pro barevné.“ A vás napadne: „Vždyť oni mě diskriminují!“ Jedete kolem malých hospod, odkud pumpuje neuvěřitelná muzika a z oken jde až pára.

„Hele, zastavme tu.“

„Mohlo by to být nebezpečné.“

„Ale no tak, slyšíš ten nářez?“

A tam hrála kapela, nějaké trio, tři velcí černí prevíti a pár koček tančilo na pódiu s dolarovými bankovkami v kalhotkách. A vy jste tam vešli a najednou všecko zmrtvělo, protože jste byli první bílí, co tam kdy kdo viděl, a oni věděli, že mají příliš velkou energii, aby to pár bílých chlápků mohlo nějak změnit. Zvlášť když jsme ani nevypadali jako místní. Takže jsme je začali zajímat a zapadli mezi ně. A potom jsme se museli vydat zase na cestu. Sakra, klidně bych tam vydržel celé dny! Museli jste zase vyjet a krásné černé ženské vás mačkaly mezi svými prsy. Vyšli jste ven, byl z vás cítit pot a parfémy, nalezli jste do auta dobře načichlí a v pozadí ještě zněla hudba. Myslím, že pár z nás umřelo a dostalo se do nebe, protože rok předtím jsme takhle obráželi londýnské kluby a šlo nám to docela dobře, ale hned ten následující rok jsme byli najednou na místě, o kterém jsme si nikdy nemysleli, že ho dosáhneme. Byli jsme v Mississippi. Hráli jsme tuhle hudbu a lidi nás docela brali, ale teď jsme to najednou přímo dýchali. Chcete být velký bluesman a v příští chvíli jím krucinál jste, dřepíte přímo mezi nimi a hned vedle vás stojí Muddy Waters. Děje se to tak rychle, že ani nestačíte registrovat všechny improvizace, ke kterým jste se nachomýtli. To vám dochází až později, jako záblesky vzpomínek, protože je toho prostě moc. Jedna věc je hrát písničku Muddyho Waterse. A druhá hrát s ním.

Billa Cartera konečně našli v Little Rocku, kde si užíval grilovačku v domě jednoho kamaráda, který byl náhodou soudce, což byla užitečná shoda okolností. Najal si letadlo a byl u nás za pár hodin, a toho soudce vzal s sebou. Carterův soudcovský kamarád znal státního policajta, který měl prohledat auto; řekl mu, že podle jeho názoru nemá policie žádné právo to udělat, a varoval ho, že má s prohlídkou počkat, dokud se tam sám nedostane. Všechno ztuhlo na další dvě hodiny.

Bill Carter vyrostl prací na kampaních místních politiků, kterou dělal, když chodil na vysokou, proto znal skoro každého důležitého člověka v tomhle státě. A lidi, pro které pracoval v Arkansasu, se pomalu stávali jedněmi z nejmocnějších demokratů ve Washingtonu. Jeho učitelem byl Wilbur Mills z Kensettu, předseda rozpočtového výboru Sněmovny reprezentantů, druhý nejmocnější člověk po prezidentovi. Carter pocházel z chudého prostředí, v dobách korejské války se přidal k letectvu, to mu zaplatilo částečně studia na právech, a když tyhle prachy došly, přidal se k tajné službě a skončil tím, že hlídal Kennedyho. Ten den v Dallasu nebyl – byl zrovna na výcvikovém kurzu –, ale jinak býval s Kennedym všude, plánoval mu cesty a znal všechny klíčové postavy v každém státě, který Kennedy navštívil. Stál blízko u zdroje dění. Po Kennedyho smrti byl vyšetřovatelem Warrenovy komise a potom si otevřel vlastní právnickou praxi v Little Rocku, kde se stal něčím jako lidovým advokátem. Měl koule. Byl vášnivě oddaný vládě práva, tomu, aby se všechno dělalo správně, Ústavě – a dělal na tohle téma pro policii semináře. Dal se na advokacii, protože už měl plné zuby toho, jak policajti zneužívají moc a překrucují zákony, jak mi říkal. A počítal mezi ně skoro každého policajta, kterého na turné s Rolling Stones potkal, a skoro v každém městě. Carter byl náš přirozený spojenec.

Jeho staré kontakty ve Washingtonu byly trumf, když nám v roce 1973 odmítli dát víza na šňůru po Americe. Když Carter přijel později v tom roce kvůli nám poprvé do Washingtonu, zjistil, že tam převládá Nixonovo rozhodnutí, které prosáklo byrokracií až na nejnižší stupínky. Oficiálně mu sdělili, že Stones už nikdy po Spojených státech jezdit nebudou. Nejenže jsme byli nejnebezpečnější rocková kapela na světě, podněcovali jsme nepokoje, dopouštěli se závažných přečinů a pohrdali zákonem, navíc se všichni vztekali, že se Mick objevil na pódiu oblečený za strýčka Sama, ve vlajce s hvězdami a pruhy. Už to samo o sobě stačilo, aby mu odmítali povolit vstup do země. Byl to vopruz! Museli jste si dávat pozor, aby na vás neútočili z téhle strany. Briana Jonese sebrali, protože zvedl, tuším, v půlce šedesátých let v Syracuse ve státě New York americkou vlajku, která se povalovala v zákulisí. Dal si ji přes rameno, ale jeden růžek se dotýkal země. Už bylo po představení a my se chystali odejít, ale policajt, co tam měl dohled, nás všechny nahnal do kanceláře a začal na nás ječet: „Vláčet vlajku po zemi! Znevažujete můj národ, to je protistátní akt!“

A pak tu byl ten můj záznam – tomu jsem uniknout nemohl. A taky všichni věděli – copak o mně snad novináři psali něco jiného?, že jsem závislý na heroinu. Ve Velké Británii mě v říjnu 1973 odsoudili za držení drog, ve Francii v témže roce. Když Bill Carter začal s tou svou kampaní, zrovna se rozjížděla aféra Watergate – pár Nixonových pohůnků už zabásli a Nixon měl brzy padnout s Haldemanem, Mitchellem a ostatními – někteří z nich přitom byli osobně zapojení spolu s FBI do toho tajného tažení proti Johnu Lennonovi.

Carter měl na imigračním úřadu jednu výhodu, byl jedním z nich, přicházel z právního prostředí, uznávali ho, protože dělal pro Kennedyho. Nasadil tón typu „já dobře vím, kluci, jak se cítíte“, a prohlásil, že chce jenom dosáhnout slyšení, protože si nemyslí, že k nám stát přistupuje férově. A takhle se dostal dovnitř, po mnoha měsících pomalých krůčků. Pozornost věnoval hlavně lidem na nižších pozicích, o nichž věděl, že můžou všechno zablokovat nejrůznějšími administrativními překážkami. Já absolvoval lékařské testy, abych dokázal, že jsem čistý, dělal to stejný doktor v Paříži, který mi dal potvrzení, že jsem čistý, už mockrát předtím. Potom Nixon rezignoval. A Carter požádal jednoho vysoce postaveného úředníka, aby se setkal s Mickem a udělal si závěr sám, Mick si pochopitelně navlékl oblek a toho chlápka totálně okouzlil. Mick je mimořádně přizpůsobivý. Proto ho tak miluju. Dokáže vést filozofickou debatu se Sartrem v jeho mateřštině. S místními to prostě umí. Carter říkal, že nepožádá o víza v New Yorku nebo Washingtonu, ale v Memphisu, kde je to klidnější. A výsledkem byl parádní obrat. Víza a povolení jsme najednou dostali pod jednou podmínkou: že Bill Carter pojede na té šňůře se Stones a osobně se vládě zaručí, že nedojde k žádnému pobuřování a že se na turné neobjeví žádné protiprávní aktivity. (Požadovali, aby s námi jel i doktor – což byla trochu fiktivní postava, která se objeví ve vyprávění později a stane se obětí té šňůry, protože si bude brát vzorky léků a uteče s jednou groupie.)

Carter je ujistil, že turné bude řídit ve stylu tajných služeb, společně s policií. A tyto další kontakty taky zaručovaly, že dostane tip, kdyby policie plánovala zátah. To nám mockrát zachránilo kůži.

Od šňůry v roce 1972 přituhlo. Prvním důkazem bylo 3. června San Antonio. Tohle bylo to turné s obřím nafukovacím ptákem. Zvedal se nad jevištěm, když Mick zpíval „Starfucker“. Byla to paráda, jenomže jsme za to zaplatili později, protože Mick chtěl potom už rekvizity na každém turné, aby jimi překryl svoji nejistotu. V Memphisu jsme velkolepě dostávali na pódium slony, jenže nakonec nám probořili rampy a na zkouškách všude po jevišti nadělali, takže jsme je potom vynechali. S tím ptákem jsme při prvních vystoupeních v Baton Rouge žádný problém neměli. Ale přilákal policajty, kteří se už vzdali snah zabásnout nás za něco v hotelu, na cestě anebo v šatně. Jediné místo, kde na nás mohli, bylo na scéně. Vyhrožovali, že Micka zatknou, jestli se ten večer pták zase vztyčí. A všichni se zasekli. Carter varoval, že děcka jim arénu snad vypálí. Nakonec usoudil, že děcka zas tak žhavá nebudou. Nakonec se tedy Mick přání úřadů podřídil a pták se v San Antoniu nevztyčil. V Memphisu zase policajti hrozili, že Micka seberou za slova písničky „Starfucker“. Carter jim v tom zabránil, když vyrukoval s playlistem místní rozhlasové stanice, kterým dokázal, že skladba se hraje už dva roky bez jakýchkoli protestů. Carter všechno sledoval a byl odhodlaný bojovat o každou píď, když viděl, že se policie v jakémkoli městě pokoušela porušovat zákon, chovala se protiprávně, snažila se zadržovat bez příkazu a dělat prohlídky bez opodstatněného důvodu.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1. KAPITOLA