WALTER

ISAACSON

VŮDCOVÉ

MYSLITELÉ

HRDINOVÉ

HLEDÁNÍ GENIALITY

V ESEJÍCH WALTERA

ISAACSONA

Copyright © 2009 by Walter Isaacson

Translation © Tomáš Jeník, 2020

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-864-6

CATHY A BETSY, JAKO VŽDY

PŘEDMLUVA

K ČESKÉMU

VYDÁNÍ

MÁ SNAHA O POCHOPENÍ GENIALITY

Když jsem se dozvěděl o záměru vydat český překlad této knihy, nabídl jsem, že do ní napíšu jednu esej navíc. Od doby, kdy tato kniha vyšla poprvé, jsem dokončil životopis Leonarda da Vinci. Uvědomil jsem si, že právě to je vyvrcholení celé mé práce, všech mých předchozích knih i esejí, které naleznete na následujících stránkách. Společným jmenovatelem všech byl „tvůrčí génius“.

Poprvé jsem se začal zaobírat tím, co je vlastně tvůrčí génius, když jsem psal biografii Benjamina Franklina. Franklin nebyl nejchytřejším z otců zakladatelů. Neměl podle mě takové analytické schopnosti jako Hamilton, ani filozofickou hloubku jako Madison. Ale právě to mě přimělo k zamyšlení. Začal jsem chápat, že tvořivost, či kreativita, chcete-li, není totéž co mimořádná chytrost.

Jako novinář a v té době i ředitel Aspenského institutu humanitních studií jsem poznal mnoho chytrých lidí. Pochopil jsem, že je jich dvanáct do tuctu a mnoho z nich za moc nestojí. Důležitá je tvořivost, schopnost uplatnit představivost v dané situaci.

Franklin nad ostatními otci zakladateli vynikal mimořádnou vynalézavostí a zvídavostí v mnoha oborech. Díky tomu se tento samouk bez formálního vzdělání stal největším vynálezcem, diplomatem, vědcem, spisovatelem a obchodním stratégem osvícenské Ameriky.

Nejvíc mě u Franklina zaujalo jeho nadšení pro fyziku. Kdysi jsem ho považoval za milého staříka, který si v dešti pouštěl draka, ale rychle mi došlo, že se experimentováním dobral k největším objevům své doby, včetně fluidní teorie elektřiny. Proto jsem hned v následující knize chtěl důkladněji prozkoumat vědeckou tvořivost, a proto jsem se pustil do životopisu Alberta Einsteina.

Einstein byl bezpochyby génius. Jeho tvář s rozevlátou hřívou a pronikavýma očima se stala symbolem a jeho jméno synonymem geniality. Ale opět jsem zjistil, že být génius neznamená jen být velmi, velmi chytrý. Einsteinovi například dlouho trvalo, než se naučil mluvit, dokonce tak dlouho, že s ním kvůli tomu šli jeho rodiče k lékaři. Rodinná služka mu říkala der Depperte, Natvrdlík, a jeden příbuzný o něm prohlásil, že je „skoro zaostalý“. Pomalejší vývoj se u něj navíc spojil s drzostí a neúctou k autoritě.

Díky těmto vlastnostem se stal Albert Einstein patronem roztržitých školáků na celém světě. Přispěly však také k tomu, že se stal nejkreativnějším vědeckým géniem moderní doby. Ostentativní pohrdání autoritou ho přivedlo ke zpochybňování všeobecně přijímaných pravd, což důkladně proškolené akademiky té doby ani nenapadlo. A pokud jde o pomalejší rozvoj řečových schopností, tak sám Einstein tvrdil, že mu to umožnilo s úžasem pozorovat každodenní jevy, které ostatní brali jako samozřejmost. „Normální dospělý si nikdy neláme hlavu problémy prostoru a času,“ vysvětloval jednou. „O těchto věcech přemýšlel jako dítě. Ale já se vyvíjel tak pomalu, že jsem o prostoru a času začal přemýšlet až v dospělosti.“

Když Einstein narazil při vymýšlení svých teorií na závažnou překážku, vytáhl housle a hrál Mozarta – prý mu to pomáhalo znovu najít souznění s kosmem. Přesvědčením, že krása je důležitá – že umění, přírodní a humanitní vědy jsou navzájem propojené –, se vyznačoval také Steve Jobs. Studoval kaligrafii a tanec, než odešel z vysoké školy a odjel do Indie hledat duchovní osvícení. Nestal se proto tak skvělým technikem jako Bill Gates, ale pomohlo mu to vytvořit iPod, zatímco Gates nám dal Zune. Mnohokrát, když slavnostně představoval nějaký nový produkt, končil Jobs obrázkem rozcestníku na rohu Technologické ulice a Ulice svobodných umění. „V DNA Applu je zakódováno, že sama technologie nikdy nestačí,“ pronesl při své poslední prezentaci. „Věříme, že jedině když se technologie snoubí se svobodným umění, s humanitními vědami, můžeme dosáhnout výsledků, při nichž naše srdce zaplesá.“

Schopnost snoubit humanitní vědy a technologie spoluvytvářela i génia Ady Lovelaceové, jíž jsem věnoval první kapitolu v Inovátorech. Byla dcerou lorda Byrona a zdědila po něm lásku k poezii a vzdorovitou povahu. Otec však odjel z Anglie, ještě když byla Ada nemluvně, a její matka dělala vše pro to, aby se dcera nepotatila. Součástí její strategie bylo zajistit Adě převážně matematické vzdělání s tím, že ta exaktní věda poslouží jako protilék proti básnické představivosti. Ada však vyvinula něco, čemu říkala „poetická věda“. Díky tomu mohla obdivovat, jak nové automatické tkalcovské stavy používají děrné štítky k vytváření krásných vzorů. Dokázala si představit, že by se ony děrné štítky daly použít v mechanickém kalkulátoru, který stavěl její přítel Charles Babbage, aby zpracovával nejen čísla, ale i slova a obrazy, jako dnešní počítače, a jako první publikovala příslušný algoritmus.

Studium těchto lidí mě přivedlo k Leonardovi da Vinci. Dospěl jsem k názoru, že Leonardo byl dokonalým ztělesněním tvůrčího génia, člověkem, který ze všech nejlépe spojoval vlastnosti, které jsem zkoumal po celou svou kariéru.

Stejně jako Franklin byl Leonardo samouk. Měl to štěstí, že se narodil mimo manželské lože, takže nebyl nucen pokračovat v rodinné tradici, nestal se notářem a nesměl nastoupit na jednu z „latinských škol“, kde by se mu dostalo klasického vzdělání v přírodních vědách jako všem mladým mužům z dobrých rodin za rané renesance.

Leonardo tak byl ušetřen nasávání zatuchlé scholastiky a středověkých dogmat, která se nakupila za tisíciletí od úpadku přírodních věd v klasickém období. Neúcta k autoritám a ochota zpochybňovat všeobecně přijímané pravdy ho přivedly k empirickému přístupu ve zkoumání přírody, čímž předznamenal vědeckou metodu, kterou o století později vyvinuli Bacon a Galileo.

Velcí tvůrčí myslitelé „myslí jinak“, proto jsou někdy považováni za podivíny, ale slovy, která Steve Jobs použil v jedné reklamě Applu: „Někteří je mohou mít za blázny, ale my vidíme jejich genialitu. Protože jen lidé dost šílení na to, aby chtěli změnit svět, ho také změní.“

Stejně jako v případě Einsteina byla nejinspirativnější vlastností Leonarda da Vinci jeho zvídavost. Tisíce stránek deníkových záznamů, které se zachovaly do dnešního dne, jiskří otázkami, na něž hledal odpovědi. Chtěl vědět, proč lidé zívají, jak chodí lidé ve Flandrech po ledě, jak udělat kvadraturu kruhu, proč se uzavírají srdeční chlopně, jak oko zpracovává světlo a co to znamená pro perspektivu obrazu. Nabádal sám sebe ke studiu telecí placenty, čelisti krokodýla, mimických svalů, měsíčního svitu a okrajů stínů. „Popiš jazyk datla,“ stojí v jednom z mých nejoblíbenějších deníkových zápisů. Jeho největším a nejvznešenějším přáním bylo vědět všechno, co se dalo vědět o všem, co bylo možné vědět o našem kosmu, včetně toho, jak do něj zapadáme.

Někteří géniové se projevují v konkrétních oborech, jako Euler v matematice nebo Mozart v hudbě. Ale pro mě jsou nejzajímavější géniové, kteří nacházejí shodné vzorce napříč nekonečnými krásami přírody. Leonardo vynikal v mnoha disciplínách. Odlupoval maso z tváří mrtvol, odhalil svaly, které pohybují lidskými rty, a pak namaloval nejpamátnější úsměv v lidských dějinách. Zkoumal lidské lebky, kreslil řezy kostmi a zuby a všechny poznatky potom využil při malování vyhublé agónie Svatého Jeronýma na poušti. Studoval matematické zákonitosti optiky, ukázal, jak paprsky světla dopadají na rohovku, a vytvořil magické iluze proměnlivé perspektivy v Poslední večeři.

Dějiny samozřejmě znají mnoho dalších všestranných géniů, i sama renesance nám dala další renesanční muže. Ale žádný nenamaloval Monu Lisu, natož aby současně s tím na základě mnoha provedených pitev vytvořil nepřekonatelné anatomické kresby, vymýšlel, jak odklánět řeky, vysvětlil, jak se světlo ze Země odráží na Měsíci, otevřel dosud tlukoucí srdce poraženého prasete, aby ukázal, jak fungují srdeční komory, navrhl hudební nástroje, vymyslel choreografii slavnostních průvodů, s pomocí fosilií zpochybnil biblický příběh o potopě světa, a pak potopu namaloval. Leonardo byl génius, ale nejen proto, že byl chytrý. Byl především ztělesněním univerzální mysli, člověkem, který se zajímal o víc věcí než kdokoliv jiný v dějinách.

PŘEDMLUVA

Na řece Bogue Falaya s Walkerem Percym

Foto: Jill Krementzová

MŮJ TAKZVANÝ SPISOVATELSKÝ ŽIVOT

Kdysi mě požádali, abych pro Washington Post napsal esej do sekce zvané „The Writing Life“ (Život spisovatele). Trochu mě to tehdy zarazilo. Prozradím vám totiž malé tajemství: mnoho spisovatelů literatury faktu – a zvláště ti z nás, kdo vyšli z novinářských kruhů – se vlastně ani nepovažuje za spisovatele, a zvlášť ne za takové, kteří by měli rozjímat nad svým „spisovatelským životem“. Koneckonců má dcera, s moudrostí a literární jistotou třináctileté ambiciózní romanopiskyně, tenkrát poznamenala, že přece nejsem „opravdový spisovatel“. Vždyť jsem jenom novinář a životopisec, prohlásila.

K tomu se přiznávám. Při jedné diplomatické cestě na Blízký východ se Henry Kissinger v roce 1974 na palubě letadla nahlas zamýšlel nad politickými vůdci, jakými byli Anwar Sádát a Golda Meirová. „Jako vysokoškolský profesor jsem se domníval, že dějiny usměrňují neosobní síly,“ vykládal. „Ale když to vidíte v praxi, zjistíte, jaký vliv mají konkrétní osobnosti.“ Já vždy patřil k lidem, kteří cítí, že dějiny utvářejí konkrétní lidé, stejně jako neosobní síly. Proto jsem byl rád novinářem, a proto jsem se stal životopiscem. A proto jsou také eseje v této sbírce o lidech – o tom, jak pracují jejich mozky, kde se bere jejich tvořivost, jak čeří hladinu historie.

Mnoho let jsem pracoval v časopisu Time, jehož spoluzakladatel Henry Luce vydal jednoduchý pokyn: Vyprávějte dějiny naší doby skrze lidi, kteří je tvoří. Téměř vždy dával na obálku člověka (spíš než téma nebo událost) a já se v tom snažil pokračovat, když jsem se později stal šéfredaktorem. Dokonce jsem se to dělal ještě důsledněji než on. Někteří intelektuální kritici obviňovali Time z toho, že provozuje osobnostní žurnalistiku, a Luce jim odpověděl, že Time tento žánr nevynalezl – o to se postarala už Bible. Tak jsme si odjakživa předávali ponaučení, hodnoty a dějiny – skrze lidské příběhy.

Ze všech nejvíc mě zajímali tvůrčí lidé. A když říkám tvůrčí, nemyslím prostě jen chytří. Jako novinář jsem zjistil, že na světě žije mnoho chytrých lidí. Vlastně je jich dvanáct do tuctu a často za mnoho nestojí. Ti výjimeční se navíc vyznačují představivostí či kreativitou, schopností udělat mentální skok a vidět věci jinak. Například v roce 1905 se nejschopnější evropští fyzici pokoušeli vysvětlit, proč se zdá, že se světlo pohybuje stále stejnou rychlostí bez ohledu na to, jak rychle se vůči němu pohybujete vy. Nakonec na to musel přijít třetiřadý patentový úředník z Bernu, jenž dokázal učinit kreativní skok na základě myšlenkových experimentů, které si v duchu představil. Rychlost světla zůstává neměnná, pravil, ale v závislosti na vašem pohybu se mění čas. Jak Albert Einstein později poznamenal: „Představivost je důležitější než znalost.“

Prvním opravdovým spisovatelem, kterého jsem poznal, byl Walker Percy, rodák z Louisiany, jehož sarkastická psychologická hloubka a elegantní styl mě dodnes dokážou nadchnout, kdykoliv vezmu do ruky už notně ohmatané výtisky jeho románů The Moviegoer (česky Věčný divák) a The Last Gentleman. Žil na řece Bogue Falaya, která se líně vine směrem k jezeru Pontchartrain, na jehož druhém břehu leží mé rodné město New Orleans. Můj kamarád Thomas byl jeho synovcem, a tak se pro celou naši klukovskou partu stal „strýčkem Walkerem“. Jezdívali jsme k němu rybařit, chytat na sluníčku se vyhřívající želvy, jezdit na vodních lyžích a flirtovat s jeho dcerou Ann. Nebylo úplně jasné, co vlastně strýček Walker dělá. Vystudoval na doktora, ale nikdy neprovozoval lékařskou praxi. Místo toho celé dny pracoval z domova. Ann říkala, že je spisovatel, ale teprve když se jeho první román Věčný divák dočkal širokého uznání, pochopil jsem, že to je něco, čím se může člověk živit – stejně jako je doktorem, rybářem nebo inženýrem.

Byl to laskavý pán, jehož mírná tvář poznala hoře, ale jeho oči se přesto často usmívaly. Začal jsem s ním trávit víc času, zpovídal jsem ho, jaké to je, být spisovatelem, a četl jeho dosud nevydané eseje, které mi ukázal, zatímco upíjel bourbon a pobaveně se usmíval mému zápalu. Postupně jsem zjišťoval, že jeho romány nesou filozofické či náboženské poslání. Když jsem však po něm chtěl, aby je rozvedl, jenom se usmál a odmítl. Z Louisiany podle něj pocházejí dva druhy lidí – kazatelé a vypravěči. Je lepší být vypravěčem.

To se také stalo jedním z mých spisovatelských ukazatelů. Na experta ani kazatele jsem se nehodil. V životě jsem měl spoustu názorů, ale málokdy jsem si byl jimi zcela jistý. Bible nám názorně předvádí, jakou sílu může mít ponaučení, když jej předáme prostřednictvím lidí, a stejně tak ukazuje i krásu příběhu – chronologického vyprávění. Koneckonců používá jedno z nejlepších otevření všech dob: „Na začátku bylo…“ Podobenství, příběhy a pověsti v Bibli byly vždy mnohem podmanivější než pasáže plné nařízení a příkazů.

Moji rodiče byli velmi sečtělí v tom hrdě průměrném a středostavovském duchu padesátých let minulého století, což znamenalo, že si předpláceli Time a Saturday Review, byli členy klubu Knihy měsíce, četli knihy Mortimera Adlera a Johna Gunthera a pořídili domů Encyclopaedii Britannicu, jakmile usoudili, že už jsme s bratrem dost staří na to, aby nám mohla něco dát. Fakt, že jsme bydleli v samotném srdci New Orleansu, dodával mému dospívání punc exotična. Tehdy, stejně jako nyní, tam žila kouzelná směsice výstředních postav, mnohdy s uměleckým talentem či alespoň s uměleckými spády. Vzájemné tření rozličných městských kmenů vyvolávalo jiskření, trochu napětí a spoustu zábavných výměn názorů, všechno nepostradatelné přísady tvůrčí kultury. Miloval jsem jazz, zkoušel jsem hrát na klarinet a chodil do klubů, v nichž vystupovali dechaři jako George Lewis a Willie Humphrey. Když jsem zjistil, že se člověk může živit psaním, začal jsem vyhledávat vyhlášené hospody ve Francouzské čtvrti, kam chodívali William Faulkner a Tennessee Williams, sedával v Napoleon House na Chartres Street u stolku v rohu a psal deník.

Naštěstí mě ze spisovatelských ambic částečně vyléčila novinařina. Na střední škole jsem se dostal na letní brigádu do States-Item, bulvárnějšího odpoledního sourozence Times-Picayune. V pět hodin ráno mě poslali na tiskovku na policejní ředitelství a hned první den jsem tak vyfasoval jedno z nejodpornějších témat – článek o vraždě malého dítěte. Když jsem pak volal do redakce a svou zprávu nadiktoval hlavnímu editorovi Billymu Raineyovi, začal na mě pálit otázky: Co o tom dítěti říkali jeho rodiče? Požádal jsi je o jeho fotografie? Zůstal jsem zírat. Vysvětlil jsem mu, že ti lidé přece truchlí a já je nechci obtěžovat. Běž k nim zaklepat a promluv s nimi, nařídil Rainey.

K mému překvapení mě pozvali dál. Vytáhli rodinná alba. Se slzami v očích mi vyprávěli jeden příběh za druhým. Chtěli, aby to lidé věděli. Chtěli o tom mluvit. To byla další základní věc, kterou jsem se naučil: Klíčem k novinařině je, že lidé rádi mluví. V jednu chvíli mi matka toho zavražděného dítěte položila ruku na koleno a řekla: „Snad vám nevadí, že vám tohle všechno vykládám.“

O téměř pětadvacet let později se mi ten okamžik vybavil za velmi neobvyklých okolností. Woody Allen způsobil poprask, když vyšlo najevo, že chodí se Soon-Yi Previnovou, adoptovanou dcerou své bývalé partnerky Mii Farrowové. Pozval mě k sobě domů, aby mi všechno vysvětlil. Byli jsme tam jen my dva, a sotva jsem otevřel zápisník, došlo mi, jak moc chce mluvit. Když jsem se ho v jednu chvíli zeptal, jestli vidí na té kombinaci vztahů něco špatného, pronesl větu, která nevyhnutelně musela vstoupit do sborníků citátů: „Srdci zkrátka neporučíš.“ Po více než hodině se ke mně naklonil a pronesl: „Snad vám nevadí, že vám tohle všechno vykládám.“ Pomyslel jsem si, jako by si mohl pomyslet jeho psychiatr: Ne, nevadí. Tohle mě živí. Platí mě za to, že to dělám – kupodivu.

Na cestu na sever na Harvard jsem naládoval svůj otřískaný Chevy Camaro lahvemi piva Dixie, abych tam mohl hrát roli jižanského kluka, znovu si přečetl Absolone, Absolone! a Hluk a vřavu, abych mohl zosobnit Quentina Compsona a přitom se vyhnout jeho osudu. Nejostudnějším článkem, jaký jsem kdy zplodil, což bohužel svědčí o mnohém, byla recenze Faulknerova životopisu pro Harvard Crimson, kterou jsem se pokusil napsat ve faulknerovském stylu. (Ne, v tomto výběru ji nenajdete.) Celkem nepřekvapivě mi následně nenabídli, abych se stal kmenovým redaktorem Crimsonu, zato jsem začal psát pro humoristický magazín Lampoon. Ten se tenkrát specializoval na výrobu parodií, například vyrobil falešný Cosmopolitan s rozkládacím plakátem a montáží nahého Henryho Kissingera. Tehdy jsem si vzal k srdci, i když nepříliš důsledně, další ponaučení, které se velmi hodí při putování říšemi ze zlata – že utahovat si z domýšlivosti elit je vděčnější, než se je snažit napodobovat. V té době jsem také začal, bez nějakého zvláštního důvodu, sbírat informace a psát kroniku zcela neznámého a dávno mrtvého plantážníka jménem Weeks Hall. Ten na začátku dvacátého století zval do svého domu v Louisianě, jemuž říkal Shadows-on-the-Teche, rozmanitou skupinu literátů a kreativních umělců. Při tom jsem objevil krásu rozkrývání příběhů zajímavých a tvořivých lidí.

Na léto jsem se vracíval domů do New Orleansu a pracoval v tamních novinách. Líbilo se mi pomyšlení, že můžu vyjet do libovolného malého města, poznat tam hromadu nových lidí a za jediný den nasbírat dostatek materiálu na velmi dobrý příběh. Zkoušel jsem to každou volnou chvíli, se střídavými úspěchy. Kdybych dnes přijímal mladé novináře, takhle bych si je otestoval: vytáhl bych mapu, náhodně vybral nějaké malé město a poslal je tam s tím, ať mi do osmačtyřiceti hodin přivezou dobrý příběh.

Při jednom takovém výjezdu do jižní Louisiany jsem napsal sérii článků o pachtýřích na třtinových plantážích podél Bayou LaFourche. Na těch textech se výrazně podepsalo nadměrné čtení Jamese Ageeho, protože jsem se až moc snažil psát lyricky a literárně. Ale pomohly mi příští léto získat ještě zajímavější práci. Harry Evans, dnes známý spisovatel a historik, byl tenkrát mladým, zapáleným šéfredaktorem londýnských Sunday Times. Nechal se slyšet, jaká že je škoda, že Amerika už neplodí tolik literárně zdatných novinářů, jakým byl Agee. Bez sebemenšího náznaku pokory jsem sebral svoje články o louisianských pachtýřích a poslal mu je do Londýna s dotazem, jestli by pro mě neměl na léto práci. Odpověď jsem nedostal a záhy na tu troufalou žádost zapomněl, takže mě trochu zarazilo, když mi o několik měsíců později na kolej přišel telegram (což byla tenkrát skoro stejně mimořádná událost, jako by to byla dnes). Stálo v něm: VEZMEME VÁS NA DOBU URČITOU NA THOMSONOVO STIPENDIUM. Telegram podepsal někdo, o kom jsem v životě neslyšel, ale brzy mi došlo, že je to pracovní nabídka ze Sunday Times. Část s „Thomsonovým stipendiem“ Harry přidal, aby obešel odbory a mohl najmout někoho, jako jsem byl já. A tak si jednoduše vymyslel stipendium a pojmenoval jej po tehdejším majiteli novin lordu Thomsonovi. Schrastil jsem peníze a lacinou letenku do Londýna s Icelandair.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PŘEDMLUVA K ČESKÉMU VYDÁNÍ

MÁ SNAHA O POCHOPENÍ GENIALITY

PŘEDMLUVA

MŮJ TAKZVANÝ SPISOVATELSKÝ ŽIVOT

1. FRANKLIN A OSTATNÍ OTCOVÉ ZAKLADATELÉ

2. STÁTNÍCI

3. REAGAN A GORBAČOV

4. CLINTONOVI

5. ALBERT EINSTEIN

6. VĚK TECHNOLOGIE

7. ŽURNALISTIKA

8. INTERMEZZO

9. NEW ORLEANS, MON AMOUR