Originally published in the English language

as „Chicken Soup for the Soul: The Dog Did What?: 101 Amazing Stories

of Magical Moments, Miracles and... Mayhem by Amy Newmark“

Published by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC www.chickensoup.com

Copyright © 2014 by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC.

This edition published under arrangement

with Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC,

PO Box 700, Cos Cob CT 06807-0700 USA.

Translation © Jana Srbová, 2020

All Rights Reserved.

ISBN 978-80-7252-868-4

Předmluva

Občas se stane, že se vás někdo zeptá: „Pamatuješ si písničku „Fishin´In the Dark?“ A vy na to řeknete možná něco jako „No jo, vzpomínám si, kde jsem právě byla, když jsem ji slyšela poprvé“, anebo „Tu jsme si zpívaly s mojí nejlepší kámoškou v koupelně před zrcadlem.“ A jindy si třeba někdo začne prozpěvovat ústřední píseň ze starého televizního seriálu – „Tak tohle je příběh celý o tom...“ a vy se přidáte: „... jak se můj život převrátil a nohama vzhůru otočil...“ Kdo by taky mohl zapomenout na sitcom „Fresh Prince“, no ne? Takovéhle věci vás přimějí, abyste se prošli vlastní pamětí a zavzpomínali na minulé chvíle.

Jiné věci jsou však tak podstatnou součástí vašeho života, že se vám nevybaví žádné období, kdy byste byli bez nich. Pro mě je takovouto zásadní věcí série knih Slepičí polévka pro duši. A se psy to mám také tak: nedokážu si už ze svého předchozího života vybavit čas, kdy bych vedle sebe neměla alespoň jednoho. Bylo proto přirozené, že když mě požádali, abych se stala součástí Slepičí polévky pro duši: Co ten pes zase provedl?, pěkně to do sebe zapadlo. Začala jsem vzpomínat na jednotlivé psy a na legrační kousky, které kdy provedli. Pak mě vzpomínání zavedlo ještě hlouběji do minulosti a já si srovnala v hlavě, kde a jak se moje celoživotní láska ke psům zrodila.

Můj první pes mi byl nablízku ještě předtím, než jsem se narodila. Byl to žlutý labrador jménem Cooter Brown. Moji rodiče se trochu obávali, jak přijme nové miminko v domě. Do mého narození totiž on sám byl jejich „miminko“. Ukázalo se, že si dělali zbytečné starosti. Když si mě přivezli domů, Cooter ke mně přišel, olízl mi obličej a tím okamžikem se stal mým nerozlučným společníkem a strážcem. Odstěhoval se z ložnice mých rodičů pod mou dětskou postýlku – a později rovnou do ní. Rodiče mají jednu mou oblíbenou fotku z té doby: jsem na ní já, když mi byly dva roky. Mám na sobě kalhoty s laclem, jsem na zahradě před domem. Zpívám si a tancuji se svým psem. Ta fotka říká všechno o tom, kdo jsem a kým se stanu – zpívající venkovská holčina se psem po boku. Cooter Brown byl můj nejlepší přítel.

Měla jsem spousty, spousty domácích mazlíčků od té doby, co Cooter zemřel – bylo mi tehdy šest –, ale nemohla bych napsat předmluvu pro Slepičí polévku pro duši: Co ten pes zase provedl? a neponořit se na chvíli do vzpomínek na něj. Byl to on, kdo ve mně vyvolal celoživotní lásku, kterou cítím ke všem zvířatům. Naučil mě věřit a akceptovat druhé. Naučil mě starat se o druhé i nechat druhé, aby se starali o mě. Během našich čajových dýchánků, kdy trpělivě seděl vedle stolečku s čepečkem na hlavě, mě učil o smysluplných rozmluvách a naslouchání bez soudu. Náš vztah, to byla učebnicová definice bezpodmínečné lásky. Naučil mě, že nikdy nemusím být osamělá, protože dokud máte psa, máte kamaráda. Naučil mě, co znamená záviset na někom či vědět, že někdo závisí na vás. Tyto lekce, kterými jsem prošla v prvních šesti letech života – o lásce, věrnosti, akceptování a přátelství – si ponesu celým svým životem. Tohle pro mě můj pes udělal. Nyní, jako dospělá žena, tyhle jeho lekce stále uplatňuji v praxi.

Před několika lety jsem nazpívala „The House That Built Me“ („Dům, který mě stvořil“) – píseň, kterou jsem slyšela poprvé v autě, když jsme s mým manželem Blakem jeli z dallaského letiště. Pustil mi cédéčko s několika nahrávkami, které mu poslal jeho producent. Třetí v pořadí byl právě „Dům, který mě stvořil“. Už na konci prvního refrénu jsem začala slzet. Vlastně jsem se opravdově rozbrečela. Písnička skončila, Blake se na mě podíval a řekl: „Vím, že tahle píseň bude pořádný hit, ale já ji nenatočím. Ta patří tobě.“ Někdy se v životě stane, že i když nehledáte, tak něco, co vám náleží, si vás najde samo. Ta písnička se stala mou součástí, neboť bych se pod ni mohla podepsat. V tabulce časopisu Billboard byla po čtyři týdny na prvním místě žebříčku. Vyhrála soutěž Píseň roku a na mých turné ji publikum vždycky vyžadovalo. Zpívám v ní o tom, jak jsem ve světě ztratila sama sebe, když jsem se vytrhla ze svých kořenů, a jak jsem se po návratu domů znovu našla. V té písni se zpívá – na konci prvního refrénu – „Tam nahoře v  zadním pokojíku jsem dělala domácí úkoly a učila se hrát na kytaru, a vsadím se, že nevíš, že pod tamtím dubem na zahradě je pohřbený můj oblíbený pes.“ U domu mého dětství je skutečně dub a skutečně pod ním leží můj oblíbený pes – a ten pes je Cooter Brown. Ten dům je moje „slepičí polévka pro duši“. Ta píseň je odrazem toho, co pro mě můj pes udělal.

Doufám, že na stránkách této knížky objevíte něco sami o sobě. Že to, co si přečtete, vám připomene vašeho oblíbeného psa a že si třeba najednou uvědomíte, že vztah mezi vámi a jím vám napomohl stát se takovou bytostí, jakou jste. Doufám, že se při čtení budete smát a že si i popláčete. A nejvíce ze všeho doufám, že si vzpomenete na okamžiky a místa, která jsou vaší „slepičí polévkou pro duši“, a že si uvědomíte, co pro vás váš pes udělal.

A nezapomeňte mít rádi mazlíčky z útulků.

~Miranda Lambertová

15. května 2014

Úvod

Moc nás těší, že vám můžeme předložit naši poslední kolekci příběhů o psech, a tentokrát dokonce se speciálním hostem: Mirandou Lambertovou, která napsala pro tuto knihu předmluvu. Kromě toho, že je Miranda jednou z nejznámějších a nejpopulárnějších písničkářek v zemi, je také neuvěřitelně zapálená mluvčí, která se zasazuje o dobro zvířat, o přínos práce s nimi v útulcích a o výhody adoptování zachráněných zvířat. Podporuje organizaci American Humane Association a my jsme šťastní, že autorský honorář z této knihy připadne této organizaci na její další prospěšnou práci. Slepičí polévka pro duši se snaží podporovat činnost útulků a prosazovat adopce psů a koček. Využíváme například zachráněná zvířata jako modely na obaly našeho krmení pro domácí mazlíčky a přispíváme na útulky už řadu let. I touto naší knihou a za laskavé účasti Mirandy Lambertové vyvíjíme velké úsilí o finanční podporu ve prospěch zvířat.

V této knize si přečtete mnoho příběhů o lásce a oddanosti mezi psy a jejich lidskými rodinami. Budete číst o psech, kteří zachraňují životy, o psech, kteří vykazují překvapující intuici vůči potřebám svých lidských společníků, i o takových, kteří učí lidi věcem důležitým pro život. Budete číst o skvělých dobrovolnících i profesionálech, kteří našli nový smysl či radost ve svém životě poté, co adoptovali zvíře z útulku nebo se o ně starali jako pěstouni na přechodnou dobu, popřípadě pracovali pro útulky či organizace pomáhající zvířatům. Budete také číst desítky opravdu legračních historek o různých darebáctvích, která nám naši miláčkové provádějí. Zdá se, že všichni majitelé psů si nedokážou pomoct a musí se zkrátka usmívat, i když vyprávějí o jejich nejhanebnějších kouscích!

Důležité však je, že příběhy v této knize znovu a znovu upozorňují na jednu věc: opuštění psi a psi z útulků jsou báječní! Do vašeho života vnesou velkou hodnotu a navíc je zachráníte před neradostnou budoucností. Užijte si proto příběhy od vašich kolegů – pejskařů a napište vlastní historky o vašich psích kamarádech! A nezapomínejte na opuštěné psy, adoptujte je... a pamatujte i na staré psy. Psí senioři vás potřebují také.

~Amy Newmarková

(1) Kdo? Já?

Záchrana

Pes vás naučí bezpodmínečné lásce.

Pokud ji ve svém životě máte,

věci se nikdy nevyvinou příliš špatně.

~Robert Wagner

Když mi bylo osm, pořídili jsme si roztomilé, plaché štěně, fenku australského honáckého psa. Pojmenovali jsme ji Skippy. Byla ze svých sourozenců nejmenší, ale o to víc poslušná a inteligentní.

Moje matka si brzy nato koupila ještě kanárka. Plnil dům svůj trylkováním a švitořením – neustále skládal nové písničky. V očích naší Skippy muselo být to droboučké stvoření v kleci úplně jiný, dosud nepoznaný druh, ale ona nového člena rodiny bez problémů akceptovala a usínala klidně pod jeho klecí.

I když jsem měla věrnou Skippy pořád nablízku, zatoužila jsem po dalším domácím mazlíčkovi – takovém, jakého měli ostatní děti. Rodiče nic nenamítali a koupili mi křečka. Vybrala jsem mu jméno Quido. Quido žil v mém pokojíku, v kleci vystlané pilinami a vybavené kolem na běhání.

Quida jsem měla ráda, i když náš vztah nebyl nijak blízký. Jen málokdy jsem ho pouštěla z klece ven, většinou jen tehdy, když jsem mu klec čistila anebo ho nechávala proběhnout v plastové kouli pro křečky. Nejprve jsem dávala pozor a Skippy k němu nepouštěla, když byl mimo klec. Bála jsem se, že by mohla podlehnout svému instinktu a začít Quida pronásledovat a něco mu udělat. Koneckonců, dělala to tak s drobnými hlodavci, když na ně venku narazila. Ale ukázalo se, že Skippy zůstává v klidu a jenom se zájmem pozoruje, jak si Quido ve své kouli užívá relativní svobody a prohání se po pokoji.

Jednoho dne však Quido ze své klece zmizel. Strávili jsme celý den na návštěvě u příbuzných, a když jsme se i se Skippy vrátili, zjistili jsme, že sice kanárek doma spokojeně cvrliká, ale Quidova klec je prázdná.

Při zpětném pohledu mě překvapuje, jak nešťastní jsme z toho všichni byli. Já jsem plakala a všichni debatovali, kde by křeček nejspíš mohl být. Tři dny jsme chodili v domě po špičkách a snažili se ho najít, živého, mrtvého nebo zraněného. Quido byl ale pryč.

Čtvrtý večer se celá naše rodina – včetně Skippy – sesedla před televizní obrazovkou. Dívali jsme se společně na nějaký film; já seděla na koberci, zády opřená o gauč, Skippy ležela vedle mě. Zaujatá filmem jsem si ani nevšimla, že se Skippy najednou zvedla a odešla. Až po chvíli jsem odtrhla zrak od televize, když jsem ji viděla, jak se vrací. Nesla něco v tlamě. Nejdřív jsem si myslela, že je to některý z jejích milovaných a řádně ožvýkaných tenisáků, ale když přišla blíž, viděla jsem, že to „něco“ má jiný tvar i barvu než tenisový míček a že to Skippy drží velmi opatrně mezi svými drobnými předními zuby. Došla ke mně, sklonila hlavu a do klína mi upustila – Quida. Živého! Byl to zázrak! Nějakým způsobem se mu podařilo přežít v domě více než polovinu týdne, než ho konečně psí nos vyčenichal.

Podívala jsem se na Skippy, která zůstala stát nade mnou a pozorovala s očekáváním mě a Quida, a v tu chvíli jsem pochopila, že tím pravým zázrakem je ona. Tahle šikovná fenka vycítila hodnotu, jakou pro mě Quido měl. Věděla, že to není pouhý divoce žijící hlodavec jako ti, které mohla honit a zabíjet na zahradě. Poznala, že si o něj děláme starosti, když se ztratil, a věděla, že by ho měla, jako správná členka rodiny, pomoct najít a dopravit zpátky.

Když jsem Quida opatrně vrátila do klece, chvíli čichal kolem a pak hupsnul do svého běhacího kola, jako by pro něj těch pár dní byly jen nějaké krátké prázdniny. Skippy seděla klidně u mých nohou a vyčkávala, až budu svou pozornost zase věnovat jí. Hladila jsem ji po jejím měkoučkém čele a děkovala jí, že mi ukázala význam rodiny. A lásky.

~Kelsey Kate Bankertová

Láska psí

Láska způsobí, že vaše duše může vylézt ze svého úkrytu.

~Zora Neale Hurstonová

Nikdy jsem neslyšela podobný příběh lásky, jako byl příběh Jeffa a Boji. Jeff byl velký černý kříženec labradora a láskou jeho života byla kernteriérka Boja.

Boje byl rok a půl, když jsme spolu začaly žít. Bylo to v lednu roku 2000. Její zkušenost s ostatními psy byla omezena na psího společníka z jejího předchozího domova – a s tím zvlášť dobře nevycházela. Měla jsem obavy, jak bude Boja reagovat na psy v našem sousedství, kterých tu žilo hodně. Ukázalo se, že moje obavy byly na místě. Boje trvalo celé roky, než se alespoň s některými skamarádila. A co se týká velkých psů, vzdala jsem se už myšlenky, že se jich vůbec někdy přestane bát.

Jeff pocházel z Floridy, odkud se dostal k mé sousedce Dianě, když její dcera odjela pracovat do zámoří. Byl to jeden z nejlépe vychovaných psů, které jsem kdy měla to potěšení poznat. Dokázal sedět a poslouchat s výrazem opravdového zájmu rozhovory lidí kolem sebe. Jsem přesvědčená, že ve skutečnosti rozuměl všemu, co slyšel – včetně důvodu, proč ho Boja nemá ráda. Určitě slyšel a porozuměl tomu, že od té doby, co ji jednou napadl údajně přátelský velký černý pes, se podobným zvířatům snaží vyhýbat.

Už se zdálo, že Boja se o Jeffa nikdy nebude zajímat, ať už se on snaží jakkoli. Vše se ale změnilo jednoho večera, kdy to Jeff zkusil jinak. Byly jsme s Bojou na procházce a míjely jsme Jeffův dům. Viděl Boju z okna a začal povykovat na Dianu, ať ho pustí ven. Než otevřela hlavní dveře, Jeff se rychle otočil a zaběhl ještě do kuchyně. Pak se vyřítil zpátky ke dveřím a ven za námi. Nikdo z nás přítomných si v té chvíli neuvědomil, že se Jeff vracel do kuchyně, aby tam ze své misky sebral jeden ze svých pamlsků. Běžel s ním přímo k Boje a položil jí ho k nohám. Boja měla jídlo ráda a hned se do pochoutky pustila. Jeff stál přitom opodál, usmíval se a vrtěl ocasem. My s Dianou jsme se rozesmály a konstatovaly, že Jeff to tedy nejspíš myslí s Bojou vážně! V tu chvíli jsme neměly tušení, že od tohoto večera bude Jeff přinášet Boje pamlsky po celý zbytek jejího života.

Každý večer, když šel se svou paničkou na procházku, nejprve odevzdal Boje nějakou dobrůtku. Když byla jeho miska prázdná, Jeff kňučel a dotíral tak dlouho, než mu Diana dala něco, co uznal za vhodný dárek pro své děvče. Boja si neměla nač stěžovat – někdy si takto přišla i ke kousku žvýkací kůže anebo k největší lahůdce – člověčí sušence! Nehledě na to, jak lákavý dárek byl, Jeff s ním vždycky běžel rovnou k Boje a položil jí jej k nohám. Takto to dělal od toho prvního večera každý další den, až do Bojiny smrti v roce 2007. A pokaždé přihlížel s úsměvem a vrtícím ocasem, jak si jeho láska pochutnává na jeho dárku.

Pro ty, kdo si myslí, že Jeff možná už byl takový, že se rád podělil o pamlsky s ostatními, dodávám, že nic takového neudělal nikdy předtím, než potkal Boju, a pak už nikdy poté, co umřela. Až do své smrti o pár let později už nikomu žádné dárky nenosil. Zůstal navždy věrný Boje, své jediné opravdové lásce.

~Katharina Cirkoová

Můj rytíř Ubu

Čím lépe poznávám lidi, tím radši mám psy.

~Charles de Gaulle

V témže roce, kdy se mi narodila dcera, jsem se potýkala s mnoha věcmi. Můj muž se rozhodl z manželství odejít, neboť zjistil, že mu více vyhovuje volnější životní styl. Vlastnila jsem dům, který byl takřka nad mé poměry, a moje finanční možnosti byly omezené: zůstala jsem na volné noze, abych mohla pečovat o dcerku. A samozřejmě, jako většina novopečených rodičů jsem strádala obrovským nedostatkem spánku a celkově toho na mě bylo moc.

Jedinou konstantou mého tehdejšího života byl můj milovaný pes Ubu. Byl potichu, když dítě spalo, byl něžný a trpělivý, když se mu za nějakou dobu dcera snažila vyškrábat na hřbet, a byl mi vždycky nablízku. Díky němu jsem se cítila milována.

Každý den jsem vyjela s kočárkem na procházku – Ubu pochopitelně s námi. Byl dobře vycvičený a dovedl jít vzorně vedle kočárku i bez vodítka. Poslouchal mě na slovo, takže jsem se nikdy během našich procházek nemusela bát, že se bude chovat špatně.

Jednou, když jsme se už skoro blížili k domovu, začala dcerka vyvádět. Zrychlila jsem a téměř už u cíle jsem zjistila, že Ubu zůstal za rohem u domu sousedů a nereaguje na můj pokyn, aby si pospíšil – jen tam stál a zíral na mě. Dcera celá rudá už křičela na celé kolo, takže jsem na něj nečekala a nechala ho tam.

Doma jsem rychle odhalila zdroj dětského rozladění a problém vyřešila. Sedly jsme si pak na verandu a čekaly, až se Ubu vrátí. Uplynulo patnáct minut a Ubu stále nebyl doma, a tak jsem znovu posadila dceru do kočárku a jely jsme ho hledat. Nedalo to moc práce: ležel tam, kde jsme ho nechaly, před schody na verandu sousedčina domu.

Když jsem popošla blíž, abych zjistila, co je tak důležité, že tam Ubu zůstal, zaslechla jsem tenký pláč koťat. Mám na kočky silnou alergii a moc se mi nechtělo zjišťovat, co se pod verandou děje, ale Ubu se ze svého místa nehnul.

Zaťukala jsem na sousedku, starší paní. Vysvětlila mi, že k ní na zahradu chodí toulavá kočka, která tam nejspíš právě porodila. Zeptala jsem se, jestli by mi někdo nemohl pomoct koťata vytáhnout, ale paní pravila, že kočky v lásce moc nemá a ať je necháme tam, kde jsou.

S tím Ubu nesouhlasil. Ze svého strážného místa se nehnul, a tak jsem se sousedky zeptala, jestli může Ubu vlézt pod její verandu a koťata vysvobodit. Jen se zasmála a řekla, že klidně může, ale ať si k ní pak nechodím stěžovat, až mu máma-kočka zatne drápy do čumáku.

Ubu se stále odmítal pohnout, a tak zůstal na stráži a já šla domů a volala Animal Control, zvířecí záchranáře, abych se zeptala, co mám dělat. Nějaký muž mi řekl, že k nám někoho pošlou. Dala jsem mu adresu a převlékla se do tepláků pro případ, že bych pod tu verandu musela lézt sama. Vzala jsem pracovní rukavice a koš na prádlo, který jsem vystlala plenkami, všechno jsem naložila do kočárku a jely jsme zpátky.

Když jsme přijely na místo, Ubu tam nebyl. Zpanikařila jsem při pomyšlení, že na něj kočičí máma opravdu zaútočila. Jen jsem se ale dostala blíž ke schodům, uviděla jsem, že se Ubu vplížil pod verandu a hlídá tam.

Pak dorazil chlapík z Animal Control. Překvapeně hleděl, jak Ubu drží hlídku; uchechtnul se a řekl: „Asi čeká na něco čerstvého k večeři, co?“ Nepřišlo mi to vtipné. Řekla jsem, že jsme tady, abychom zachránili ta koťata. Odpověděl, že on se v žádném případě pod verandu plazit nebude. Zajela jsem s kočárkem těsně k otvoru, kterým jedině se dalo do prostoru pod verandu dostat – měl sotva třicet centimetrů v průměru. V duchu jsem zvažovala svou klaustrofobii, pravděpodobnou přítomnost pavouků a tlejícího listí a kdovíčeho ještě... I když jsem se snažila své strachy překonat, nešlo to – proplazit se úzkým otvorem dovnitř jsem nedokázala.

Myslela jsem, že mi zvířecí záchranář bude nápomocný, ale jen se ušklíbl a poradil mi: „Pošlete pro koťata toho vašeho psa!“

Ubu čekal. Sedla jsem si co nejblíže k němu a vysvětlila mu, co musí udělat. Že musí dostat koťata ven zpod verandy. A že musí být velmi opatrný a jemný. Záchranář, který stál vedle, se začal smát jako blázen a pravil: „Tak tohle jsem ještě neslyšel!“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Předmluva

Úvod

(1) Kdo? Já?

Záchrana

Láska psí

Můj rytíř Ubu

(2) Jak se naučit milovat psa

(3) Láska bez hranic

(4) Malý rošťák

(5) Čtyřnozí terapeuti

(6) Co mě pes naučil

(7) Kdo tomu tady šéfuje?

(8) Tak to mělo být

(9) Doma je doma

(10) Zlobivý pejsek!